Справа № 990/207/24
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2024-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2024 року справа № 990/207/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування шкоди.

Суть спору: 14.06.2024 ОСОБА_1 подав до Верховного Суду, як до суду першої інстанції, позовну заяву до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить:

- відновити права на отримання пенсії за втратою годувальника перед Пенсійним фондом України, відповідно до статусу інваліда ІІ групи, що є непрацездатною особою та має право на пенсію по утраті годувальника відповідно положень частини першої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- прийняти заходи щодо забезпечення прав відповідно до закону, включаючи виплату пенсії за втратою годувальника та відшкодування моральної шкоди відповідно до пролежень статті 56 Конституції України;

- зобов`язати відповідача перевести позивача на пенсію по втраті годувальника;

- зобов`язати відповідача відшкодувати матеріальну шкоду у розмірі 124 000 гривень, моральну шкоду здоров`ю у розмірі 439 747,00 гривень та відшкодувати судові витрати у розмірі 5000,00 гривень.

Ухвалою Верховного Суду від 17.06.2024 позовну заяву ОСОБА_1 Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про порушення прав та свобод, незаконного позбавлення права на соціальну допомогу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди передано за підсудністю до Київського окружного адміністративного суду.

08.08.2024 ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що він отримує пенсію як інвалід 2 групи відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та перебував на утриманні свого батька. Позивач зазначає, що без допомоги батька не може сплачувати комунальні послуги, а також оплачувати ліки та продукти харчування. Після смерті батька 26.03.2022 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про переведення його з пенсії по інвалідності на пенсію по втраті годувальника. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві позивачу відмовлено у переведенні на пенсію по втраті годувальника, у зв`язку із відсутністю висновку МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення ним вісімнадцятирічного віку. Вважаючи вказане рішення протиправним, таким, що завдало йому матеріальної та моральної шкоди, а також таким, що підлягає скасуванню, звернувся до суду із цим позовом.

Відповідач проти позову заперечує, у відзиві на позовну заяву вказує, що до ГУ ПФУ в м.Києві надійшло звернення ОСОБА_1 від 25.07.2024 щодо перерахунку пенсії відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом ГУ ПФУ в м. Києві від 09.08.2024 позивачу було роз`яснено, що позивачу була призначена пенсія по інвалідності від загального захворювання, яка обчислена згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі 90% пенсії за віком. Позивачем надана до ГУ ПФУ заява від 15.02.2023 про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію по втраті годувальника, на яку позивач не має права, оскільки позивачем не надано висновок МСЕК про настання інвалідності до досягнення позивачем 18-річного віку, тому рішенням від 24.02.2023 позивачу відмовлено у перерахунку пенсії. Інші заяви у ГУ ПФУ про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію по втраті годувальника в ГУ ПФУ відсутні. Лист ГУ ПФУ від 09.08.2024 не є рішенням суб`єкта владних повноважень, та має роз`яснювальний характер, не породжує будь-яких прав та обов`язків для позивача та наданий у порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян».

05.09.2024 Київським окружним адміністративним судом одержано від ГУ ПФУ в м.Києві завірене листування із позивачем.

10.09.2024 позивачем через канцелярію суду було подано заяву про уточнення позовних вимог від 04.09.2024.

Також позивачем подано позовну заяву від 05.09.2024, в якій містяться нові позовні вимоги та викладено клопотання про виклик свідків, витребування доказів, відновлення його права та збільшення розміру відшкодування шкоди.

10.09.2024 позивачем через канцелярію суду подано клопотання від 07.09.2024 про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін, про витребування доказів, про виклик свідків, про направлення на проходження судової експертизи, про зобов`язання Міністерства юстиції України надати правничу допомогу у справі № 990/207/24, про заборону публікувати будь-які рішення в мережі Інтернет з метою захисту персональних даних від 07.09.2024.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.10.2024 відмовлено у прийняті до розгляду заяви ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог від 04.09.2024. Відмовлено у прийнятті до розгляду судом позовної заяви ОСОБА_1 від 05.09.2024. Відмовлено у задоволенні клопотань ОСОБА_1 про витребування справи № 752/18742/22 із Голосіївського районного суду м. Києва; про встановлення факту, що прожитковий рівень становить 6000 грн шляхом виклику свідка для надання пояснень, а саме міністра соціальної політики ОСОБА_2 ; про виклик свідка ОСОБА_3 для надання пояснення щодо конституційності ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV; про зобов`язання Міністерства юстиції України відновити право позивача на правничу допомогу і призначити йому адвоката у справі № 990/207/24; про визнання позивача потерпілим від бездіяльності держави Україна та відшкодувати завдану шкоду у розмірі 1 106 376 грн, викладених у позовній заяві від 05.09.2024. Відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін; про витребування довідки стосовно можливого розміру по втраті годувальника; про направлення на проходження судової експертизи шляхом направлення до лікарів: стоматолога, ендокринолога, невропатолога, ревматолога, гастроентеролога, судинного хірурга, для проходження МРТ, КТ, рентгену; про виклик свідка міністра соціальної політики ОСОБА_2 для надання пояснень, що прожитковий рівень становить 6500 грн шляхом виклику свідка; про виклик свідка ОСОБА_3 для надання пояснення щодо конституційності ст. 36 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-ІV; про зобов`язання Міністерства юстиції України надати правничу допомогу у справі № 990/207/24; про заборону публікувати будь-які рішення в мережі Інтернет з метою захисту персональних даних від 07.09.2024.

Позивачем до канцелярії суду подано відповідь на відзив, в якому останній наполягає на правомірності заявлених позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серія НОМЕР_2 , виданим Голосіївським РУ УМВС України в м. Києві 23.06.2009.

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м.Києві і отримує пенсію по інвалідності (друга група, загальне захворювання по зору), що підтверджується пенсійним посвідченням від 04.11.2015 № .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача, ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 від 26.03.2022.

У подальшому, позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про його переведення на пенсію по втраті годувальника, вважаючи, що він має право на такий вид пенсії у зв`язку із смертю батька.

Рішенням від 24.02.2023 № 21 позивачу відмовлено у переведенні на пенсію по втраті годувальника, у зв`язку із відсутністю висновку МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення позивачем вісімнадцятирічного віку.

Позивач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Пенсійного фонду України про встановлення факту та відшкодування шкоди.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.06.2024 провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Пенсійного фонду України про встановлення факту, визнання неправомірними дій, призначення пенсії по втраті годувальника, виплату коштів та відшкодування моральної шкоди закрито з підстав, передбачених п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України (т. 1, а.с. 243-247).

12.07.2024 позивач звернувся на Урядову гарячу лінію (вх.№ 30070/К-2600-24) щодо боргу відповідача по виплаті пенсії у зв`язку із втратою годувальника. Листом відповідача від 08.08.2024 № 31598-30070/К-02/8-2600/24 позивачу повідомлено, що він одержує пенсію по інвалідності та рішенням від 24.02.2023 № 21 позивачу відмовлено у переведенні на пенсію по втраті годувальника, у зв`язку із відсутністю висновку МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення ним вісімнадцятирічного віку.

25.07.2024 та 29.07.2024 звернувся до відповідача із вимогою надати копії рішень про відмову у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію по втраті годувальника та виплатити різницю між пенсією по втраті годувальника та пенсією по інвалідності за період 2022 2024 років. Листом відповідача від 09.08.2024 № 31768-32049/К-02/8-2600/24 повідомлено позивача, що рішенням від 24.02.2023 № 21 позивачу відмовлено у переведенні на пенсію по втраті годувальника, у зв`язку із відсутністю висновку МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення ним вісімнадцятирічного віку, інші заяви позивача щодо переведення його з пенсії по інвалідності на пенсію по втраті у відповідача відсутні. Крім цього, позивачу надано копію Рішення від 24.02.2023 № 21.

Листом відповідача від 12.08.2024 № 2600-0307-8/157442 повідомлено позивача, що ним подано документи про перерахунок пенсії без додержання Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 25.11.2005 № 22-1 (зі змінами) (далі Порядок № 22-1), у зв`язку із чим відсутні підстави їх розгляду.

Ключовим у цій справі є питання про наявність правових підстав для переведення з пенсії по інвалідності на пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі Закон №1058- ІV).

Щодо вимог позивача прийняти заходи щодо забезпечення прав відповідно до закону, включаючи виплату пенсії за втратою годувальника та відшкодування моральної шкоди відповідно до положень статті 56 Конституції України та зобов`язати відповідача перевести позивача на пенсію по втраті годувальника, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України Закону №1058- ІV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Частинами другою та третьою статті 36 закону №1058-ІV регламентуються поняття непрацездатних членів сім`ї, які були на утриманні годувальника. Зокрема, непрацездатними членами сім`ї вважаються:

1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;

2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні;

3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з частиною першою статті 38 Закону №10258-ІV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається на весь період, протягом якого член сім`ї померлого годувальника вважається непрацездатним згідно із частиною другою статті 36 цього Закону, а членам сім`ї, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, - довічно.

Зі змісту цих норм слідує, що перелік непрацездатних членів сім`ї, яким може бути призначена пенсія у зв`язку із втратою годувальника, є поосібним і вичерпним. Вони не містять правил (велінь), згідно з якими до непрацездатних членів сім`ї померлого годувальника можна відносити осіб за іншими критеріями (ознаками) визначення поняття сім`ї, як-от спільне проживання і ведення господарства, спільний побут, набуття характерних взаємних прав та обов`язків.

Пунктом 2.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови Правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846, передбачено, що до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника подаються документи померлого годувальника, перелічені в підпунктах 2, 3 пункту 2.1 цього розділу.

Також надаються такі документи: 1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування особи, якій призначається пенсія, та померлого годувальника (подається у разі, якщо особа, яка звернулася із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, має такі документи); 2) свідоцтво про народження або паспорт особи, якій призначається пенсія; 3) довідка про склад сім`ї померлого годувальника та копії документів, що засвідчують родинні стосунки члена сім`ї з померлим годувальником (за наявності); 4) свідоцтво органу ДРАЦС про смерть годувальника або рішення суду про визнання його безвісно відсутнім або оголошення його померлим; 5) документи про вік померлого годувальника сім`ї за відсутності таких даних у свідоцтві про смерть чи рішенні суду про визнання годувальника безвісно відсутнім або оголошення його померлим; 6) довідки загальноосвітніх навчальних закладів системи загальної середньої освіти, професійно-технічних, вищих навчальних закладів про те, що особи, зазначені в абзаці другому пункту 2 частини другої статті 36 Закону, навчаються за денною формою навчання; 7) довідка про те, що чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків, дід, баба, брат чи сестра померлого годувальника незалежно від віку і працездатності не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років; 8) документи про місце проживання (реєстрації);9) документ про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника; 10) експертний висновок про встановлення причинного зв`язку смерті годувальника з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (крім дружин (чоловіків), які втратили годувальника з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесених до категорії 1, та звернулися за призначенням пенсії у зв`язку з втратою годувальника).

Відповідно до п.2.18 Порядку № 22-1 визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Як підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 народився у м. Києві 01.01.1974. Відповідно на момент його звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, а саме 15.02.2023, йому виповнилось повних 49 років.

Пенсійне посвідчення позивача за № НОМЕР_1 (2 група інвалідності, загальне захворювання) видане йому 04.11.2015, а саме коли позивачу виповнилося повних 41 рік.

Судом встановлено, що підставою для відмови позивачу в переведенні на пенсію у зв`язку з втратою годувальника стала відсутність документів, а саме висновку МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення позивачем вісімнадцятирічного віку.

Відтак, позивач в розумінні Закону № 1058-ІV не вважається непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника і не має право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника відповідно до ст. 36 Закону № 10258-ІV.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10.02.2010; п.58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, п.29).

Згідно з ч.1 ст.9, ст.72, ч.1, 2, 5 ст.77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Отже, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо відновлення права на отримання пенсії за втратою годувальника перед Пенсійним фондом України, відповідно до статусу інваліда ІІ групи, що є непрацездатною особою та має право на пенсію по утраті годувальника відповідно до положень частини першої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; вжиття заходів щодо забезпечення прав відповідно до закону, включаючи виплату пенсії за втратою годувальника та відшкодування моральної шкоди відповідно до положень статті 56 Конституції України, а також зобов`язання відповідача перевести позивача на пенсію по втраті годувальника.

Стосовно вимоги позивача зобов`язати відповідача відшкодувати матеріальну шкоду у розмірі 124 000 гривень, моральну шкоду здоров`ю у розмірі 439 747,00 гривень та відшкодувати судові витрати у розмірі 5000,00 гривень суд, надаючи правову оцінку обставинам, що склалися, зазначає наступне.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1174 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що шкода завдана фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової чи службової особи органу державної влади при здійсненні своїх повноважень відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною другою цієї статті передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди належать: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Частиною 1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Тому суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Оскільки судом не встановлено неправомірності дій відповідача, матеріальна та моральна шкода не підлягають відшкодуванню. Тому позовна вимога про їх стягнення задоволенню не підлягає.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до вимог ст.139 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.