Справа № 160/8445/24
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 жовтня 2024 року м. Дніпросправа № 160/8445/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 червня 2024 року в адміністративній справі №160/8445/24 (головуючий суддя першої інстанції - Конєва С.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області; Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В як

Позивач 02.04.2024 року звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області; ГУ ПФУ в Луганській області, в якому просила:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Луганській області з відмови у призначенні їй пенсії за п.3 ч.1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як особі, яка має право на призначення дострокової пенсії за віком, матері особи з інвалідністю з дитинства, яка виховувала її до шестирічного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років, та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії від 08.03.2024 року за №38;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до стажу, який надає право на призначення пенсії періоди роботи за записами трудової книжки колгоспника від 20.03.1993 року серії НОМЕР_1 та з 01.08.1992 року по 31.12.1992 року у колгоспі «Імені ХІХ з`їзду партії», призначити їй пенсію за п.3 ч.1 ст. 115 Закону №1058 як особі, яка має право на призначення дострокової пенсії за віком, матері особи з інвалідністю з дитинства, яка виховала її до шестирічного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років, з моменту звернення до органів пенсійного фонду 01.03.2024 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 червня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області №38 від 08.03.2024 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії згідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу, який надає право на призначення пенсії періоди роботи за записами трудової книжки колгоспника від 20.03.1993 року серії НОМЕР_1 з 01.08.1992 року по 31.12.1992 року у колгоспі «Імені ХІХ з`їзду партії».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення їй дострокової пенсії за віком від 01.03.2024 року, відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви з урахуванням вимог пенсійного законодавства України повноважень органів Пенсійного фонду України та висновків, викладених у цьому судовому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - ГУ ПФУ в Луганській області подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з не повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт вказує, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не взяв до уваги та не надав належної правової оцінки тим обставинам, що позивачем при зверненні до відповідача не було надано висновку лікарсько-консультаційної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку (висновок про час настання інвалідності), а також довідку про захворювання дитини на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, цукровий діабет І типу (інсулінозалежний), гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, про те, що дитина отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що видається закладом охорони здоров`я України за формою затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 року № 407. Вважає, що зарахування до страхового стажу позивача 12 років 06 місяців 07 днів не надасть необхідного їй страхового стажу 15 років, тому дії відповідача були в межах повноважень визначених чинним законодавством. Посилається на дискреційність повноважень.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження та свідоцтва про смерть (а.с.14, 15, 105, 110).

Позивач 01.03.2024 року звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до якої надала трудову книжку колгоспника від 20.03.1993 року та документи, які визначають право на отримання відповідної пенсії, що підтверджується копіями заяви та розписки-повідомлення (а.с.62, 123-124).

За принципом екстериторіальності заява та додані документи розглядались ГУ ПФУ в Луганській області.

За результатами опрацювання заяви про призначення пенсії та доданих документів ГУ ПФУ в Луганській області прийнято рішення від 08.03.2024 року № 38 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. В рішенні зазначено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховували їх до шестирічного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. Разом з тим, за наданими позивачем документами страховий стаж складає 12 років 6 місяців 7 днів. Вказано, що до заяви про призначення пенсії не долучено підтверджуючих документів про визнання дитини ОСОБА_4 особою з інвалідністю з дитинства.

Вказане рішення обґрунтовано отриманим відповідачем листом від Комунального некомерційного підприємства «Павлоградська центральна районна лікарня» сільської ради від 31.10.2023 року №01-25/979, яким повідомлено, що термін зберігання форми первинно-облікової документації за період з 1996 по 2005 роки вичерпано. Дублікат виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, який було надіслано листом від 31.08.2023 року №899/05 ДУ «Інституту нейрохірургії імені академіка А.П. Ромаданова Національної академії медичних наук України», не може слугувати підставою визнання дитини особою з інвалідністю відповідно до Порядку №22-1.

Крім того, до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи за записами трудової книжки колгоспника від 20.03.1993 року серія НОМЕР_1 , оскільки її титульний аркуш не засвідчено підписом власника (порушення п.2.11 Інструкції); відомості про відпрацьовану кількість вихододнів з 01.08.1992 року по 31.12.1992 року у колгоспі «Імені ХІХ з`їзду партії» за архівною довідкою №2711 від 04.10.2023 року, яка видана виконавчим комітетом Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, не враховано оскільки її видано на ім`я « ОСОБА_5 », прізвище не збігається з даними свідоцтва про народження від 19.03.1974 серія НОМЕР_2 ( ОСОБА_6 ) (а.с.11, 67, 129-130).

Не погодившись з рішенням про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, позивач оскаржила таке рішення до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV (далі по тексту - Закон №1058), який набрав чинності з 01.01.2004 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону №1058- право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 9 Закону №1058 встановлено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 115 Закону №1058 право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 18 років.

Отже, право на дострокову пенсію за віком мають, зокрема, матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу).

За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку дитини - інваліда з дитинства.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин визначений статтею 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» а також статтею 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні».

Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005 року №2961-IV дитина з інвалідністю це особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», ані в Законі України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю».

При цьому за змістом абзацу 2 пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно із пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Зі змісту пункту 3 частини першої статті 115 Закону №1058 вбачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 18 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону №1058 має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Непрямим підтвердженням цього є встановлена частиною 6 статті 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість, за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.

Відповідно до частини 12 статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 року № 917, передбачено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 і зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за №1566/11846, в абз.11 пп.5 п.2.1 встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю (при призначенні пенсії згідно із абз.1 пункту 3 частини 1 статті 115 Закону).

Пунктами 2.17, 2.18 Порядку №22-1 визначено, що при призначенні пенсій жінкам, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, а також, у разі відсутності матері або за її згодою, чоловікам, які здійснювали виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини. У разі смерті дитини подається свідоцтво про смерть.

Визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону №1058.

З наведеного вбачається, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі №330/2181/16-а та постанові Верховного Суду від 19.10.2020 року у справі №510/475/17.

За приписами частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 09.10.1996 року по 31.10.2002 року та з 08.07.2004 року по 31.08.2004 року позивач перебувала на обліку в Управлінні соціального захисту населення Павлоградської райдержадміністрації та отримувала допомогу (пенсію) особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю віком до 16 років на свою доньку - ОСОБА_7 1993 року народження, що підтверджується копіями довідки УСЗН Павлоградської райдержадміністрації №166 від 04.07.2023 року, посвідчення про отримання пенсії від 20.09.1996 року та листа №04/434-24 від 11.04.2024 року Управління соціальної та ветеранської політики Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (а.с.26, 33а, 54, 64, 111).

При цьому, ГУ ПФУ в Луганській області прийнято спірне рішення про відмову позивачеві у призначенні дострокової пенсії за віком №38 від 08.03.2024 року, зокрема, у зв`язку з недолученням документів про визнання дитини ОСОБА_4 особою з інвалідністю з дитинства (а.с.11, 67, 129-130).

Разом з тим, зі змісту листа №04/434-24 від 11.04.2024 року Управління соціальної та ветеранської політики Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області вбачається, що ОСОБА_1 отримувала допомогу по догляду за дитиною інвалідом, зокрема, у період з 09.10.1996 року по 01.11.1998 року згідно копії Медичного висновку на дитину інваліда до 16 років від 09.10.1996 року №12.

Окрім того, ГУ ПФУ в Луганській області у відзиві на позов підтверджено зарахування зазначеного часу виховання дитини інваліда до трудового стажу позивача (а.с.86-96).

Наведені встановлені обставини дають підстави для висновку, що донька позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за якою позивач здійснювала догляд та отримувала соціальну допомогу, була визнана дитиною з інвалідністю до 6-ти років, що спростовує висновки ГУ ПФУ в Луганській області про не надання позивачем відповідних документів.

Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідач- ГУ ПФУ в Луганській області, як орган державної влади мав обов`язок сприяти позивачу в отриманні додаткових документів та звернутися до відповідного органу соціального захисту з метою отримання відомостей щодо особи та статусу дитини, на яку позивач отримувала допомогу та щодо документів, на підставі яких така допомога була призначена, проте, доказів виконання свого обов`язку не надав.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що копіями документів підтверджується право позивача на отримання дострокової пенсії за віком у відповідності до вимог пункту 3 частини першої статті 115 Закону №1058.

Стосовно питання не зарахування до трудового стажу позивача періодів її роботи за трудовою книжкою колгоспника, суд виходить з наступного.

Згідно частини першої статті 24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом 1 частини четвертої статті 24 Закону №1058 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також, зокрема, час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 та 3 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 року «Про затвердження Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі по тексту - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що для розрахунку пенсії пенсійний орган обчислює страховий стаж за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди, до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

При цьому, у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами; на підставі показань свідків; даних, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідок, виписок із наказів, особових рахунків і відомостей на видачу заробітної плати, посвідчень, характеристик, письмових трудових договорів і угод з відмітками про їх виконання та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до матеріалів справи позивач з 01.08.1992 року по 01.11.1994 року працювала в колгоспі «Імені ХІХ з`їзду партії», з 03.11.1994 року по 23.06.1995 року працювала в Новоруській сільській раді, а з 23.03.2005 року по 17.03.2006 року отримувала допомогу по безробіттю, що підтверджується копіями трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 20.03.1993 року, архівними довідками №2710, №2711 від 04.10.2023 року, довідки №2713 від 04.10.2023 року та Індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Держреєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5)(а.с.13, 31-33, 66, 113-122, 127).

Разом з тим, наведені періоди не було зараховано пенсійним органом до стажу роботи позивача, який зараховується для призначення пенсії за віком відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (на підставі записів у трудовій книжці), оскільки титульний аркуш трудової книжки колгоспника від 20.03.1993 року серія НОМЕР_1 не засвідчено підписом власника (порушення п.2.11 Інструкції), архівна довідка від 04.10.2023 року №2711 від 04.10.2023 року виконавчого комітету Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області видана на ім`я « ОСОБА_5 », прізвище не збігається з даними свідоцтва про народження від 19.03.1974 року серія НОМЕР_2 ( ОСОБА_6 ) (а.с.11,67,129-130).

Тобто, фактично, вказані періоди роботи позивача не було зараховано пенсійним органом до стажу роботи позивача у зв`язку з виявленими недоліками при заповненні трудової книжки колгоспника відповідальними працівниками колгоспу, в якому позивач працювала.

Так, Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 року за №310, та чинних на період спірних відносин (далі по тексту - Порядок №310).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №310 визначено, що трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Порядку №310).

Згідно із пунктом 6 Порядку №310 передбачено, що всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Також слід зазначити про встановлення взірцю трудової книжки колгоспника, відповідно до якого трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: ІІІ «членство в колгоспі», де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення , відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV «відомості про роботу» - відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V «трудова участь у громадському господарстві» - встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

З наведеного вбачається, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого взірця, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що працівник не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто працівником, більше того, недоліки її заповнення не є підставою для висновку про відсутність трудового стажу.

Також, слід зазначити, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а та від 29.03.2019 року у справі №548/2056/16-а.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що рішення ГУ ПФУ в Луганській області підлягає скасуванню, як протиправне, а захист прав має бути здійснено шляхом зобов`язання пенсійного органу здійснити зарахування позивачу до стажу, який надає право на призначення пенсії періоди роботи за записами трудової книжки колгоспника від 20.03.1993 року серії НОМЕР_1 з 01.08.1992 року по 31.12.1992 року у колгоспі «Імені ХІХ з`їзду партії».

Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача призначити позивачеві пенсію за нормами пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як особі, яка має право на призначення дострокової пенсії за віком, задоволенню не підлягають, оскільки пенсійним органом не обраховувався стаж роботи позивача з урахуванням наведених вище обставин.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, зазначені вимоги в апеляційній скарзі є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 КАС України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 КАС України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 червня 2024 року в адміністративній справі №160/8445/24 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 червня 2024 року в адміністративній справі №160/8445/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко