Справа № 320/20728/23
Суддя: Марич Є.В.
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2024 року справа №320/20728/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління ДМС України у Миколаївській області, Центрального міжрегіонального управління ДМС України у місті Києві та Київської області, за участю третьої особи - Департаменту стратегічних розслідувань Національна поліція України про визнання протиправними та скасування рішень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач) з позовом до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області (далі відповідач-1), УДМС у Миколаївській області (далі відповідач-2), третьої особи - Департаменту стратегічних розслідувань НП України (далі третя особа) про визнання протиправними та скасування рішення відповідача-1 від 04.04.2023р. про заборону в`їзду позивачу в Україну строком на три роки, рішення відповідача-2 від 13.04.2023р. про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що оскаржувані рішення міграційного органу про скасування позивачу посвідки на тимчасове проживання та про заборону в`їзду в Україну громадянину Республіки Туркменістан Гараєву Новрузу строком на 3 (три) роки є протиправними та підлягають скасуванню, позаяк покладені в основу рішення обставини та описані у поданні загрози про те, що дії позивача загрожують національній безпеці України та громадському порядку, які можуть призвести до підриву державності та направленні на повалення державного ладу України, є припущенням та уявним формулюванням вигаданої загрози, що свідчить про те, що ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області порушує принцип невинуватості, оскільки будь-яких відомостей про те, що позивач займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку та здоров`ю населення України не надано. Крім того, в оскаржуваному рішенні відповідача-1 не зазначено фактичних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме позивачем конкретних протиправних дій на шкоду державній безпеці України, громадському порядку в Україні. Позивач вважає, що, оскільки рішення відповідача-2 про скасування посвідки на тимчасове проживання є похідним від оскаржуваного рішення ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області, відповідно, скасуванню підлягає і рішення Управління ДМС у Миколаївській області, як необґрунтоване та безпідставне.

Ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання.

Представником УДМС у Миколаївській області до суду подано відзив, в якому представник наголошує на правомірності оскаржуваних рішень, тому просить суд у задоволенні заявленого позову відмовити у повному обсязі.

Відповідач-1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву, не зважаючи на те, що був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Відтак, суд, з урахуванням приписів ст. 162 КАС України, здійснюватиме розгляд справи за наявними у ній матеріалами.

Також, до суду від Департаменту стратегічних розслідувань НП України надійшли пояснення, за змістом яких, поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень та вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення. У даному випадку, за результатами отриманої оперативної інформації, доступ до якої обмежений, Департаментом складено та подано до міграційного органу подання, на підставі якого і було прийнято оскаржувані рішення щодо позивача. Також, акцентовано увагу на тому, що Департамент позбавлений можливості викладати у зверненні до органу ДМС щодо прийняття рішення про заборону в`їзду іноземцю інформацію, яка зібрана ним у процесі здійснення оперативно-розшукової діяльності.

У свою чергу, до суду від сторони позивача надійшли відповідь на відзив та заперечення на пояснення Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, за змістом яких, представник позивача вважає, що в них так і не було спростовано покладених в основу позовної заяви доводів, а також, не надано жодних доказів, що давали підстави для прийняття оскаржуваних рішень.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у 2013р., громадянин Республіки Туркменістан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прибув в Україну з метою навчання, а саме, у Державному закладі «Луганський національний університет ім. Тараса Шевченка», що підтверджується довідкою №449-с від 25.11.2013р.

У зв`язку із початком збройної агресії рф проти України та окупацією Луганської та Донецької областей позивач був вимушений припинити навчання в університеті та покинути територію України.

У червні 2021р. позивач повторно повернувся до України з метою навчання у Національному університеті кораблебудування ім. адмірала Макарова, що розташований у м. Миколаєві.

З метою навчання позивачу видано органом №4801 посвідку на тимчасове проживання в Україні №800297495.

24.02.2022р. у зв`язку із військовою агресією рф проти України, Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022р., який був продовжний і діє станом на момент розгляду даної справи.

З початку повномасштабної війни в Україні позивачу довелось припинити навчання та виїхати за межі України.

Позивач стверджує, що після стабілізації ситуації у м. Миколаєві, він повернувся до міста для продовження навчання в університеті. Станом на дату звернення до суду позивач перебував на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 від 01.02.2023р. з терміном дії до 29.08.2026р.

В подальшому під час надання правової допомоги, представнику позивача стало відомо про наявність щодо позивача рішень Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області та Управління ДМС у Миколаївській області, про заборону в`їзду в Україну від 04.04.2023р. та скасування посвідки на тимчасове проживання від 11.04.2023р.

Так, рішення про заборону в`їзду прийнято ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області на підставі подання від Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 30.03.2023р. №3777/55/01-2023 «Про розгляд питання щодо прийняття рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання та заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки». За результатами реалізації отриманої оперативної інформації, гр. ОСОБА_2 прибув в Україну з метою вчинення протиправної діяльності направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення вихідців з рф до масових безпорядків, організацію масових протестів та заколотів, які можуть призвести до підриву державності, та направленні на повалення держаного ладу України. У оскаржуваному рішенні зазначається про те, що громадянин Республіки Туркменістан ОСОБА_2 становить загрозу інтересам національної безпеки або охорони громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, що і стало підставою прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну.

11.04.2023р. рішенням першого заступника начальника Управління ДМС у Миколаївській області на підставі пп. 5 п. 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове провадження, що затверджений поставною Кабінету Міністрів України від 25.04.2018р. №322, скасовано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 . Підставою прийняття оскаржуваного рішення Управління ДМС у Миколаївській області стало рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про заборону позивачу в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки від 04.04.2023р., яке прийнято на підставі подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України.

Позивач вважає, що рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про заборону в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки та рішення Управління ДМС у Миколаївській області про скасування посвідки на тимчасове проживання, є протиправними та підлягають скасуванню, що і зумовило на звернення до суду з даним позовом.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

За нормами ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 33 Конституції України, передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Так, правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлення порядку їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За частиною 1 статті 13 Закону України № 3773-VІ, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду;

Відповідно до приписів частини 3 статті 13 Закону України № 3773-VІ, рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Згідно пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 3 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 № 1235 (надалі Інструкція № 1235), передбачено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзаці 2, 3 та 7 частини 1 статті 13 Закону України №3773-VІ.

Згідно пункту 4 Інструкції № 1235, рішення про заборону в`їзду в Україну, особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою: а) підрозділів Робочого апарату Укрбюро Інтерполу - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам у процесі співробітництва з правоохоронними органами інших держав та міжнародних правоохоронних організацій; б) підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності; в) органів досудового розслідування поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення кримінального провадження; г) підрозділів патрульної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час провадження в справах про адміністративні правопорушення, підготовки або здійснення заходів із забезпечення громадського порядку; ґ) органів охорони здоров`я - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; д) за власною ініціативою або за поданням державного, приватного виконавця - у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

Згідно з пунктом 5 Інструкції № 1235, після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у п.4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абз.абз.2, 3 та 7 ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну; є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).

Також, відповідно до пункту 6 Інструкції № 1235, рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

Судом досліджено, що рішення відповідача-1 про заборону позивачу в`їзду в Україну прийнято на підставі подання від Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України.

У свою чергу з подання слідує, що за результатами реалізації отриманої оперативної інформації, позивача прибув в Україну з метою вчинення протиправної діяльності направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення вихідців з рф до масових безпорядків, організацію масових протестів та заколотів, які можуть призвести до підриву державності, та направленні на повалення держаного ладу України. Також зазначається про те, що позивач становить загрозу інтересам національної безпеки або охорони громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, що і стало підставою прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну.

Наведене рішення послугувало підставою для скасування позивачу довідки на тимчасове проживання в Україні.

У контексті наведеного, суд зазначає, що оскаржуване рішення було прийнято відповідачем у зв`язку із отримання від органів Національної поліції подання про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки, що, стосувалось зокрема і позивача, у зв`язку з тим, що його дії загрожують громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб, які проживають на території України.

Суд вважає, що, дійсно, інформація від органів Національної поліції може бути підставою для проведення міграційною службою перевірки та збору доказів щодо конкретної особи, проте, така перевірка та обґрунтованість висновку про наявність в діях іноземця або особи без громадянства загрози національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, має бути проведена та є обов`язком ДМС.

Проте, матеріали даної справи не містять доказів вчинення відповідачем дій, спрямованих на встановлення наявності підстав для застосування положень підпункту 4 ст. 63 Порядку № 322, а на час прийняття оскаржуваного рішення Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, не мало належних та допустимих доказів вини позивача у вчинені злочинів, зазначених у поданні.

У ході розгляду даної справи, відповідачем так і не було надано доказів винесення вироку суду, який набрав законної сили щодо позивача, де були б встановлені обставини, що мали б для суду преюдиційне значення. Посилання лише на наявність оперативної інформації, без розкриття жодної інформації про зібрані дані (мова йде не про розкриття самої оперативної інформації, джерел тощо, а лише про фабулу та обставини, які вказують на наявність підстав для направлення подання), не є підставою для висновку про наявність загроз національній безпеці України.

Суд також звертає увагу на те, що діючим законодавством не передбачено адміністративної процедури оскарження такого подання. Стосовно процедури оскарження в судовому порядку, то таке подання не містить ознак управлінського рішення з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права, у зв`язку з чим, не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства на відміну від рішення органу ДМС.

Тож, обґрунтованість такого подання має перевірятися органом ДМС, який на підставі цього подання приймає рішення, яке, у свою чергу, повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, на відповідність яких його і має перевірити адміністративний суд.

Під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім вимогам, зазначеним у частині другій статті 2 КАС України, а не просто констатувати, що оскаржуване рішення прийняте суб`єктом владних повноважень в межах наданих йому законом повноважень. Цей обов`язок витікає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На час прийняття оскаржуваного рішення, відповідач-1 не мав належних та допустимих доказів вини позивача у вчинені злочину, чи інформації про дії позивача, направлені проти інтересів України, зазначених у поданні. В ході розгляду справи, відповідачем не надано доказів існування вироку суду, яким позивача засуджено за вчинення злочинів, чи постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, де були б встановлені обставини, що мали б для суду преюдиційне значення. Вина у вчиненні злочину або адміністративному правопорушенні, встановлюється в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення відповідно.

Для доведення правомірності дій щодо прийняття оскаржуваних рішень, відповідачами мало бути надано докази встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну позивачу під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Також, суд не заперечуючи встановлені спеціальним законодавством заборони на розкриття оперативної інформації, наголошує на тому, що це не звільняє суб`єкта владних повноважень від обов`язку доказування правомірності прийнято рішення, яке є предметом оскарження, крім того, останній не позбавлений можливості при обґрунтуванні подання, використовувати інформацію з відкритих джерел/загальнодоступну інформацію, не вдаючись до розкриття результатів здійснення оперативних заходів/НСРД.

У даному випадку, склалась ситуація, за якої міграційний орган та Департамент стратегічних розслідувань НП України вказують про наявність обставин для заборони позивачу на в`їзд в Україну в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, проте без надання доказової бази, лише із посиланням наявності відповідної компетенції на здійснення таких заходів на прийняття рішень, наявність якої і не заперечується, проте позивач вказані обставини повністю заперечує, із посиланням на обставини навчання в Україні. Крім того, під час вирішення питання про прийняття оскаржуваного рішення, відповідачем не було запрошено останнього дня надання пояснень чи спростування викладених у поданні обставин.

На противагу чому, стороною позивача було зазначено, що у листі Служби безпеки України від 26.05.2023р. №6/с-1366/2 на адвокатський запит, зазначається що згідно з даними Єдиного реєстру досудових розслідувань, станом на 26.05.2023р., у кримінальних провадженнях, що розслідуються слідчими СБ України, відомості відносно ОСОБА_1 , 02.03.1995р., - відсутні.

Також, у листі Офісу Генерального прокурора від 26.05.2023р. №25/3-999вих-23 на адвокатський запит, зазначається, що станом на 24.05.2023р., кримінальні провадження, в яких містяться відомості про притягнення ОСОБА_1 , 02.03.1995р., до кримінальної відповідальності, як підозрюваного, - відсутні.

З наведеного слідує, що станом на момент винесення оскаржуваного рішення, позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, підозра не повідомлена, не знятої чи не погашеної судимості немає та у розшуку він не перебуває, що не спростовано жодними доказами, наданими відповідачем.

Тож, оскаржувані рішення прийнято за відсутності фактичних та правових підстав, без переслідування легітимної мети, необґрунтовано, упереджено, без дотримання принципу рівності перед законом, не пропорційно, без дотримання балансу між жорсткими і несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване дане рішення, а тому, наявні правові підстави для задоволення позову.

За наслідком розгляду даного спору, суд дійшов висновку про те, що рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києва та Київській області від 04.04.2023р. про заборону в`їзду в Україну громадянину Республіки Туркменістан ОСОБА_3 строком на 3 (три) роки, є протиправним та підлягає скасуванню.

Оскільки скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні є наслідком прийняття рішення про заборону позивачу в`їзду в Україну, яке визнано судом протиправним та скасовано, належним способом захисту прав позивача, є визнання протиправним та скасування рішення Управління Державної міграційної служби України у Миколаївській області від 11.04.2023р. №6910 про скасування посвідки на тимчасове проживання, адже підставою для його прийняття стали норми п. п. 5 п. 63 Порядку №322 (посвідка скасовується ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі коли уповноваженим державним органом прийнято рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства чи їх примусове видворення за межі України або про заборону подальшого в`їзду в Україну). Інших підстав для прийняття рішення не зазначено, а судом не встановлено.

Водночас, визнанню протиправним та скасування підлягає рішення відповідача-2 про скасування посвідки на тимчасове проживання, прийняте щодо позивача 11.04.2023р., а не 13.04.2023р., як визначено у позовній заяві.

Наведене сприймається судом як описка, допущена у позовній заяві.

Підсумовуючи, суд висновує, що міграційним органом, при прийняті оскаржуваних рішень, не було дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його доведеної вини, адже наявність лише посилання на наявність оперативно-розшукової діяльності без розкриття жодної інформації, що покладена в основу подання, не може слугувати підставою вважати дії останнього такими, що становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, зокрема, в силу статті 62 Конституції України.

Згідно з приписами ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими, знайшли своє підтвердження під час розгляду спору та підлягають задоволенню.

Згідно норм ч. 1 ст. 139 КАС України, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів, пропорційно обсягу задоволених позовних вимог щодо кожного з них.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 241-247, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ; паспорт № НОМЕР_2 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А; ), Управління Державної міграційної служби України у Миколаївській області (місцезнаходження: 54001, м. Миколаїв, вул. Декабристів, 5-а; ), третьої особи - Департаменту стратегічних розслідувань НП України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10; ), про визнання протиправними та скасування рішень, - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києва та Київській області (місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А; ) від 04.04.2023р. про заборону в`їзду в Україну громадянину Республіки Туркменістан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (гуртожиток ім. адмірала Макарова); адреса для листування: АДРЕСА_2 ; паспорт № НОМЕР_2 ), строком на 3 (три) роки.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Миколаївській області (місцезнаходження: 54001, м. Миколаїв, вул. Декабристів, 5-а; ) від 11.04.2023р. №6910 про скасування громадянину Республіки Туркменістан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ; паспорт № НОМЕР_2 ) посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 .

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києва та Київській області (місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А; ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ; паспорт № НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Миколаївській області (місцезнаходження: 54001, м. Миколаїв, вул. Декабристів, 5-а; ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: м. Київ. Площа Солом`янська, 2, оф. 711; паспорт № НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

6. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Марич Є.В.