Справа № 380/11636/22
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2024-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/11636/22 пров. № А/857/18581/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

за участю секретаря судового засідання Березюка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року (головуючий суддя Качур Р.П., м. Львів) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Офіс Генерального прокурора про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Львівської обласної прокуратури, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Офісу Генерального прокурора, в якому просив стягнути з Львівської обласної прокуратури середній заробіток за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.07.2021 у справі № 813/7981/14 в сумі 527429 грн 32 коп.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури середній заробіток за період затримки виконання рішення суду у справі № 813/7981/14 в сумі 177848 (сто сімдесят сім тисяч вісімсот сорок вісім) гривень на користь ОСОБА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Офіс Генерального прокурора та Львівська обласна прокуратура оскаржили його в апеляційному порядку, просять таке скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

В апеляційній скарзі Офіс Генерального прокурора зазначає, що відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Такі виплати є певним видом відповідальності роботодавця за невиконання в негайному порядку рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Підставою для виплати незаконно звільненому працівнику зазначеного середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі. Водночас, при несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу, а саме, з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, і до дня фактичного його виконання.

На дотриманні такої правової позиції наголошується і судовою практикою, зокрема, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.10.2016 (справа № 802/780/16- а), а також Верховим Судом України у постанові від 23.06.2015 у справі № 2а-3138/10.

Таким чином, право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі матеріальний закон пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском незаконно звільненого до роботи. При цьому, суд також має встановити вину роботодавця у невиданні наказу про поновлення працівника на роботі.

Згідно з частиною четвертою статті 372 КАС України примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 373 КАС України визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, а у випадках, встановлених цим Кодексом, ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом (частина третя статті 373 КАС України).

Системний аналіз статті 236 КЗпП України, статей 44, 371-373 КАС України дає підстави вважати, що винесення ухвали про виплату незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі можливе за умови добросовісного користування наданими законом правами, зокрема щодо вчинення працівником необхідних дій, спрямованих на примусове виконання належним органом судового рішення про поновлення на посаді.

Згідно з вищезазначеними нормами КАС України у разі невиконання рішення суду про поновлення на посаді в добровільному порядку таке судове рішення виконується примусово в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Крім того, апелянт зазначає, що системний аналіз положень статей 21, 24 КЗпП України вказує на те, що працівник не може бути допущений до роботи без видання уповноваженою особою відповідного наказу, необхідною умовою (підставою) для видання якого є його письмова заява. Така заява не тільки підтверджує волевиявлення на продовження роботи, але й свідчить про зобов`язання працівника виконувати роботу, визначену трудовою угодою, з дотриманням внутрішнього службового розпорядку, а уповноважена особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання передбаченої трудовим договором роботи.

Як слідує із наведених норм законодавства, процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто, за наявності волевиявлення особи. Для цього необхідна або заява від особи, яка бажає поновитись на посаді та працювати, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Саме подання заяви (надання згоди) про поновлення на посаді підтверджуватиме волевиявлення працівника та свідчитиме про зобов`язання працівника виконувати роботу, визначену трудовою угодою, з дотриманням вимог спеціального законодавства, зокрема і щодо обмежень роботи за сумісництвом та суміщенням.

При цьому, апелянт зазначає, що ініціювання звільненим працівником судового процесу з цього питання не свідчить про прояв волевиявлення поновитися на посаді.

Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Наведені висновки суду відносно застосування ст. 236 КЗпП України «без поважних причин», свідчать про необхідність доведення позивачем наявності «вини» у діях, бездіяльності органу під час поновлення працівника на посаді на підставі рішення суду.

На поважність причин затримки виконання рішення суду можуть вказувати об`єктивні чинники, за наявності яких негайне виконання рішення суду неможливе.

Зокрема, такими об`єктивними причинами можуть бути обставини відсутності волевиявлення позивача щодо поновлення його на посаді.

Так, постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 06.06.2022 про відкриття виконавчого провадження № 69111609 щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора м. Львова Львівської області з 24.10.2014 надійшла до Офісу Генерального прокурора лише 15.06.2022.

На виконання вказаного судового рішення та постанови державного виконавця наказом Генерального прокурора від 20.06.2022 № 64к скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 № 1463к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора м. Львова Львівської області та з 24.10.2014 його поновлено на зазначеній посаді, тобто через п`ять днів з моменту отримання постанови про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, невидання наказу про поновлення на посаді позивача було зумовлене виключно тим, що ОСОБА_1 звернувся до органів виконавчої служби з виконавчим листом лише через рік після його видання. Ця обставина мала бути врахована судом першої інстанції, як така, що виключає вину уповноваженого органу у несвоєчасному виконанні рішення суду.

Позивачем не надано жодних належних доказів щодо відмови роботодавця виконувати рішення суду та не наведено фактів його умислу з метою затримки виконання відповідного судового рішення. Натомість тривале невчинення відповідних дій ОСОБА_1 свідчить про відсутність бажання позивача щодо поновлення на посаді.

Офісом Генерального прокурора рішення суду щодо поновлення позивача на посаді виконано повністю.

З огляду на викладене, порушень вимог ст. 236 КЗпП України з боку Офісу Генерального прокурора не вбачається, а відтак відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на роботі.

Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції неправильно визначено період затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.07.2021 у справі № 813/7981/14.

Так, наказом Генерального прокурора від 20.06.2022 № 64к ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора м. Львова Львівської області, а отже останнім днем затримки виконання рішення суду може бути 19.06.2022.

Таким чином, Львівським окружним адміністративним судом безпідставно стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання рішення суду за період з 20.06.2022 по 23.06.2022.

Крім того, судом першої інстанції під час розгляду справи та винесення оскаржуваного рішення допущено порушення процесуальних норм, передбачених ст. 12 КАС України, оскільки даний спір не повинен був розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження.

В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з п. 20 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) це адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:

1) значення справи для сторін;

2) обраний позивачем спосіб захисту;

3) категорію та складність справи;

4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо;

5) кількість сторін та інших учасників справи;

6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес;

7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (ч. 3 ст. 257 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про прокуратуру» Офіс Генерального прокурора організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури, забезпечує належне функціонування Єдиного реєстру досудових розслідувань та його ведення органами досудового розслідування, визначає єдиний порядок формування звітності про стан кримінальної протиправності і роботу прокурора з метою забезпечення ефективного виконання функцій прокуратури.

Згідно з п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є, у тому числі, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Приміткою до ст. 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, у тому числі, є прокурори.

Оскільки ОСОБА_1 поновлено на посаді, яка у значені Закону України «Про запобігання корупції» є категорією посад яку обіймає службова особа, що займає відповідальне становище, а спір стосується проходження публічної служби, то така справа не підлягала розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (ч. 3 ст. 12 КАС України).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує значення справи для сторін.

Таким чином судом допущено порушення норм процесуального права, а саме ст. ст. 2, 12, 257 КАС України.

Львівська обласна прокуратура в апеляційній скарзі зазначає, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.09.2023 у вказаній справі зазначено, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що п. 10 Порядку № 100, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995, виключено 12.12.2020.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.07.2021 ОСОБА_1 поновлений наказом Генерального прокурора від 20.06.2022 № 64к на посаді прокурора міста Львова. Наказом керівника Львівської обласної прокуратури від 23.06.2022 № 651к ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням, відповідно до табелю обліку робочого часу за червень 2022 року в період з 23.06.2022 по 27.06.2022 ОСОБА_1 відпрацьовано 3 робочих дні.

Щодо розрахунку суми за затримку виконання рішення суду про поновлення з 15.07.2021 по 23.06.2022 з визначеним судом середньоденним заробітком в сумі 2234 грн 87 коп, що фактично судом зроблено з врахуванням вимог статті 81 Закону України «Про прокуратуру» та щодо застосування коефіцієнту коригування тарифних ставок і посадових окладів спростовується наступним чином.

Частиною 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1992 № 100 (далі Порядок № 100) передбачено, що у всіх інших випадках збереження заробітної плати обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 № 505 (далі Постанова № 505).

Оплата праці прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних і окружних прокуратур регулюється нормами статті 81 Закону України «Про прокуратуру» з дня ухвалення Рішення № 6-р/2020.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ (далі Закон № 113-ІХ) частини третю та четверту статті 81 Закону № 1697- VII викладено у такій редакції: «Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора обласної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3».

При цьому, згідно з абзацом 3 пункту 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 113-ІХ за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до Постанови № 505.

Наказом Офісу Генерального прокурора № 414 від 08.09.2020 днем початку роботи обласних прокуратур визначено 11.09.2020.

Пунктом 7 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113- ІХ передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться в порядку, передбаченому цим розділом.

Прийняття окремої постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» (далі Постанова № 1155) передбачало розмежування оплати праці саме для тих прокурорів, які успішно пройшли атестацію та можуть бути переведені на посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур або які взяли участь у відкритому конкурсі на вакантні посади в Офісі Генерального прокурора, обласні чи окружні прокуратури, про що вказано у пояснювальній записці до цієї постанови.

Отже, оскільки працюючі прокурори регіональних прокуратур, які не призначені в обласні прокуратури, продовжують отримувати заробітну плату відповідно до вказаної Постанови № 505, то застосовувати посадові оклади та коефіцієнти підвищення посадового окладу відповідно до статті 81 Закону №1697-VII суди у справі № 380/7505/20 не мали підстав.

В той же час Постанова № 505 є чинною.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28.12.2021 у справі № 826/20760/14 висловив правову позицію, зазначивши, що «виплата заробітної плати згідно з Постановою № 1155 і статті 81 Закону України «Про прокуратуру» пов`язувалася якраз із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ).

Отже, середня заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, адже його туди з об`єктивних причин не переводили.

Водночас, прирівнювати посадовий оклад позивача до прокурорів Офісу Генерального прокурора (для визначення коефіцієнта підвищення при розрахунку середнього заробітку при поновленні на посаді) за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в цю структуру (без попереднього проходження атестації як умови для переведення) суперечило б меті і вимогам Закону № 113-ІХ.

До того ж, та обставина, що рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, не свідчить про те, що з дня ухвалення цього Рішення відбулося підвищення посадового окладу позивача у розумінні пункту 10 Порядку № 100, адже, як визначено абзацом 3 пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, оплата праці прокурора Генеральної прокуратури України проводиться відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, в цьому випадку, Постанови №505, а не згідно із Постановою № 1155 і статтею 81 Закону України «Про прокуратуру».

Такі правові висновки були сформовані Верховним Судом у постанові від 01.07.2021 у справі № 826/17798/14, та є застосовними і до правовідносин у справі, що розглядається.

За таких обставин середній заробіток позивача не може обчислюватися, виходячи з посадового окладу прокурора Офісу Генеральної прокуратури».

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеної у постанові від 21.07.2022 у справі № 280/1992/21, встановлено, що «Відтак, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають приписи абзацу третього пункту 3 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону №113- IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Верховний Суд звертає увагу, що положеннями пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи не проходження атестації.

Тому, зважаючи на фактичні обставини справи та чинне законодавче регулювання організації прокуратури України, заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, оскільки він у ці органи не був переведений.

ОСОБА_1 атестацію відповідно до вимог Закону № 113-ІХ не проходив, у структуру Львівської обласної прокуратури переведений не був.

Тому прирівняння посадового окладу позивача (середньоденна заробітна плата у розмірі - 2234 грн 87 коп) до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в ці установи, суперечить вимогам Закону № 113-ІХ.

Крім того, апелянт зазначає, що пункт 10 розділу IV Постанови 100 втратив чинність на підставі Постанови КМУ від 9 грудня 2020 р. № 1213.

Відповідно до довідки від 09.01.2023 № 21-3вих-23, доданої до матеріалів справи, сума середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 складає 756,80 грн. (28001,50 грн: 37 робочих днів).

Сума середньої заробітної плати складає 15892,80 грн. (756,80 грн. х 21 середня планова кількість робочих днів за серпень-вересень 2014).

Також, розмір посадового окладу прокурора міста Львова становить: - з 23.10.2014 по 30.11.2015 - 2711,00 грн; - з 01.12.2015 по 14.12.2015 3389,00 грн.

Постановою КМУ від 09.12.2015 №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно- правових актів» з 01.12.2015 підвищено посадові оклади керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі Постанова 505).

Таким чином, коефіцієнт підвищення посадового окладу прокурора міста склав 1,25, але він може бути застосований тільки до 11.12.2020.

Судом першої інстанції при винесення рішення враховано вимоги Верховного Суду.

Проте, станом на дату прийняття Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постанови від 20.09.2023 Державною казначейською службою України 16.05.2023 відповідно до виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду від 26.04.2023 у справі № 380/11636/22 здійснено безспірне списання з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 158777,45 грн (з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів) та 01.06.2023 відповідно до виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду від 26.04.2023 у справі № 380/11636/22 здійснено безспірне списання з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 368 651,87 грн (з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів), що підтверджується повідомленнями ДКС України у Львівській області щодо проведення безспірного списання коштів, які додаються.

Таким чином, з метою уникнення подвійного стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.07.2021 у справі № 813/7981/14 в сумі 177848 грн, суд, у разі повторного ухвалення рішення на користь ОСОБА_1 , повинен врахувати фактично сплачену суму 527429,32 грн, оскільки у даному випадку виконавчий лист відповідно до вимог чинного законодавства знову буде виданий на певну суму, визначену судом у резолютивній частині рішення, яка і підлягатиме стягненню органами Казначейства з Львівської обласної прокуратури за аналогічний період.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що Наказом Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 1463к державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора міста Львова Львівської області, у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) та увільнено від обов`язків члена колегії прокуратури цієї області.

Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 15 липня 2021 року у справі № 813/7981/14, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2022 року, визнав протиправним та скасував наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 1463к про звільнення ОСОБА_1 ; поновив ОСОБА_1 на посаді прокурора міста Львова Львівської області з 24 жовтня 2014 року; стягнув з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 2780899,86 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року по 15 липня 2021 року з відрахуванням обов`язкових податків та зборів. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора міста Львова Львівської області з 24 жовтня 2014 року та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць в розмірі 15892,80 грн звернуто до негайного виконання.

20 червня 2022 року Генеральний прокурор видав наказ № 64к, яким поновив ОСОБА_1 на посаді прокурора міста Львова Львівської області з 24 жовтня 2014 року.

Наказом керівника Львівської обласної прокуратури від 23 червня 2022 року № 650к ОСОБА_1 тимчасово визначено робоче місце у Галицькій окружній прокуратурі міста Львова Львівської області. З цим наказом позивач ознайомлений цього ж дня.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною сьомою цієї статті передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що рішення вважається виконаним з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки. Законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Отже, згідно статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Аналогічний висновок щодо правозастосування у спірних відносинах наведений у постанові Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 807/2434/15, що врахований судом на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України.

На підставі викладеного, суд першої інстанції вірно вважав, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.07.2021 у справі № 813/7981/14 в частині поновлення позивача на роботі в органах прокуратури підлягало негайному виконанню.

Верховний Суд у постановах від 27.11.2019 року у справі № 802/1183/16-а та від 05.03.2020 року у справі № 280/360/19 зазначив, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Судом першої інстанції з`ясовано, що позивач поновлений на роботі рішенням суду від 15.07.2021 у справі № 813/7981/14, яке у відповідній частині допущено до негайного виконання.

При цьому суд першої інстанції вважав що рішення суду від 15.07.2021 у справі № 813/7981/14 фактично виконане відповідачем лише 23.06.2022 внаслідок видання наказу № 650к.

Проте, таке твердження суду першої інстанції є помилковим, оскількиё бо як уже зазначалось вище позивача звільнено з посади прокурора міста Львова Львівської області Наказом Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 1463к.

Відповідно 20 червня 2022 року Генеральний прокурор видав наказ № 64к, яким поновив ОСОБА_1 на посаді прокурора міста Львова Львівської області з 24 жовтня 2014 року на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2021 року у справі № 813/7981/14.

Наказом же керівника Львівської обласної прокуратури від 23 червня 2022 року № 650к ОСОБА_1 тимчасово визначено робоче місце у Галицькій окружній прокуратурі міста Львова Львівської області.

Відтак помилковим ж твердження суду першої інстанції, що позивача поновлено на посаді 23 червня 2022 року на підставі Наказу № 650к, оскільки керівник Львівської обласної прокуратури не наділений повноваженнями щодо поновлення позивача на посаді, і згаданим наказом позивачу, як прокурору, визначено лише робоче місце(а.с.59 т.1).

Надаючи оцінку позовним вимогам в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.07.2021 року у справі № 813/7981/14 в сумі 527429 грн 32 коп, суд першої інстанції виходив з такого, доказів виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідачем не надано.

З урахуванням наведеного, суд підставно вважав доведеним факт несвоєчасного виконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі, що є підставою для стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку відповідно до статті 236 КЗпП України.

Враховуючи висновки Верховного Суду у постановах від 27.11.2019 року у справі № 802/1183/16-а та від 05.03.2020 року у справі № 280/360/19, а також постанови Верховного Суду у цій справі щодо обчислення періоду затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції вважає, що на користь позивача належить стягнути середній заробіток за період з 16.07.2021 до 20.06.2022, а не до 23.06.2021, як то вказав суд першої інстанції.

Визначаючи конкретний розмір середнього заробітку, суд першої інстанції правильно врахував, що як уже вказувалось вище приписами статті 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, згідно з пунктом 5 якого нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

При вирішенні цієї справи, суд підставно врахував висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 20.09.2023, у якій Верховний Суд вказав, що у справі, що розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій визначили середньоденну заробітну плату позивача у розмірі 2234,87 грн. Верховний Суд зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100», яка набрала чинності 12 грудня 2020 року, у Порядку № 100 виключено пункт 10. При цьому, як визначив Верховний Суд, з огляду на часові межі спірних правовідносин висновується, що пункт 10 Порядку № 100 станом на момент початку затримки виконання судового рішення не був чинний, а тому ця норма не може бути застосована до спірних правовідносин.

З урахуванням зазначеного вище, правильним є обрахунок середньоденної заробітної плати позивача, відповідно до довідки від 09.01.2023 № 21-3вих-23, доданої до матеріалів справи, у розмірі 756,80 грн (28001,50 грн: 37 робочих днів).

За наведених обставин колегія суддів вважає, що обчислення розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у період з 16.07.2021 до 20.06.2022 (232 робочих днів) належить проводити виходячи із середньомісячної заробітної плати 756,80 грн. і відповідно, на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду загалом у розмірі 175571,60 грн (232 х 756,80 грн), а не 177848,00 грн як то вважав суд першої інстанції. Пер цьому, зазначена сума включає в себе податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає слушним твердження апелянта - Офісу Генерального прокурора, що суд першої інстанції помилково розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з п. 20 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) це адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:

8) значення справи для сторін;

9) обраний позивачем спосіб захисту;

10) категорію та складність справи;

11) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо;

12) кількість сторін та інших учасників справи;

13) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес;

14) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (ч. 3 ст. 257 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про прокуратуру» Офіс Генерального прокурора організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури, забезпечує належне функціонування Єдиного реєстру досудових розслідувань та його ведення органами досудового розслідування, визначає єдиний порядок формування звітності про стан кримінальної протиправності і роботу прокурора з метою забезпечення ефективного виконання функцій прокуратури.

Згідно з п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є, у тому числі, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Приміткою до ст. 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, у тому числі, є прокурори.

Оскільки ОСОБА_1 поновлено на посаді, яка у значені Закону України «Про запобігання корупції» є категорією посад яку обіймає службова особа, що займає відповідальне становище, а спір стосується проходження публічної служби, то така справа не підлягала розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити, оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а апеляційні скарги задовольнити частково.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури задовольнити частково, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року по справі №380/11636/22 змінити в частині стягнення суми середнього заробітку за період затримки виконання рішення суду у справі № 813/7981/14, вказавши такий у розмірі 175571 (сто сімдесят п`ять п`ятсот сімдесят одна) грн 60 коп.

У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року по справі №380/11636/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді А.Р. Курилець

О.І. Мікула

повний текст складено 07.10.2024, у зв`зку з перебуванням судді Мікули О.І. у відрядженні