Справа № 760/14247/24
Суддя: Скрипка І.М.
Дата ухвалення: 2024-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про прийняття адміністративної справи до провадження та

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

08 жовтня 2024 року Київ № 760/14247/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Скрипка І.М., розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали ОСОБА_1 до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про визнання рішень, дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Просив суд:

- визнати протиправними рішення, дії та бездіяльність відповідача щодо здійснення автоматизованого розподілу справи № 755/18770/19;

- визнати нечинним та скасувати протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду судової справи № 755/18770/19 від 08.04.2024, протокол передачі судової справи раніше визначеному складу суду судової справи № 755/18770/19 від 15.04.2024, протокол автоматизованого визначення складу колегії суддів Верховного Суду судової справи № 755/18770/19 від 13.06.2024;

- зобов`язати відповідача здійснити повторний автоматизований розподіл справи, а цивільну справу № 755/18770/19 призначити до нового розгляду.

Згідно з ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24.06.2024 цю справу передано на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Провадження у справі судом не відкривалось.

За результатом автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Скрипці І.М.

Частиною другою статті 30 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративна справа, передана з одного адміністративного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 29 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження адміністративним судом, до якого вона надіслана.

Відповідно до частини другої статті 35 Кодексу, у разі зміни складу суду розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.

За правилами частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема: чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту позову слідує, що на обґрунтування позовних вимог позивач послався на юридичну нікчемність протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду у справі № 755/18770/19 від 08.04.2024, протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду у справі № 755/18770/19 від 15.04.2024, протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів Верховного Суду у справі № 755/18770/19 від 13.06.2024. Уважає вказані протоколи протиправними і неправомірними, які, на його думку, виглядають не як офіційні документи, а як груба фальсифікація. На переконання ОСОБА_1 , указані протоколи мають ознаки несанкціонованого втручання в роботу АСДС, у зв`язку із чим підлягають скасуванню, а справа № 755/18770/19 підлягає призначенню до нового розгляду.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали, суд звертає увагу на таке.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження у суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Статтею 124 Конституції України регламентовано, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі статтею 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У пункті 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що публічно-правовий спір це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконання або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Разом із тим, відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу, суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійснення ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Виходячи з викладених приписів чинного законодавства та беручи до уваги предмет цього позову, суд уважає за необхідне зазначити, що суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення, у такому випадку не являються суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, а тому вони не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Тобто, дії суду (судді), вчинені при виконанні ним своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності), є не управлінськими, а процесуальними.

У той же час, оскаржувані дії та рішення (протоколи) відповідача здійснені на виконання процесуального законодавства під час судового провадження, із урахуванням вимог статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, можуть бути оскаржені виключно в апеляційному та касаційному порядку.

Так, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади» судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз`яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів1, 7, 9 частини першої статті3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Зазначені роз`яснення відповідають вимогам статей 62, 126 і 129 Конституції України, за якими матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

У зв`язку з наведеним, суд доходить висновку, що позовні вимоги, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є оскарження процесуальних дій суду, пов`язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами Кодексу адміністративного судочинства України чи іншими законами України не передбачено.

Аналіз наведених правових положень та зазначених обставин справи дає підстави суду для висновку, що позивач оскаржує до адміністративного суду не дії, рішення чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, які пов`язані з реалізацією публічно-владних управлінських функцій, як це передбачено нормами адміністративного процесуального закону, а рішення та дії, які були прийняті та здійсненні у межах процесуального законодавства, і не можуть бути віднесені за своїм змістом до акта індивідуальної дії в розумінні пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилами статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою завдання шкоди авторитету суддів чи впливу на безсторонність суду забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

З огляду на зазначене та беручи до уваги ту обставину, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з обов`язками та діями суду, які регламентовані нормами процесуального закону, ця позовна заява не може бути розглянута в порядку адміністративного судочинства, оскільки такі відносини не мають ознак публічно-правового спору, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а регулюються в межах сфери діяльності судової гілки влади (оскарження, подання запитів, скарг, тощо).

Крім того, у цьому випадку, суд уважає за необхідне звернути увагу на висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.04.2018 у справі № 820/5586/16, в якій зазначено, що в порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади.

Аналогічна правова позиція викладена Верховний Суд у постанові від 31.10.2018 у справі №826/14690/17.

Таким чином, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Суд у контексті вказаного зауважує, що усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише в межах відповідної судової справи, у якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій та ухвалених у ній рішень не може відбуватись шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Оскільки предметом цього позову є нікчемність, на думку позивача, протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду у справі № 755/18770/19 від 08.04.2024, протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду у справі № 755/18770/19 від 15.04.2024, протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів Верховного Суду у справі № 755/18770/19 від 13.06.2024, тобто позовні вимоги стосуються дій/бездіяльності відповідача при вирішенні конкретної справи, стосуються вчинення (невчинення) судом передбачених процесуальним законом дій, тому не можуть бути оскаржені поза межами порядку, передбаченого процесуальним законом.

Суд констатує, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06, пункт 33).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.

Отже, у цій справі поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» щодо вказаних вимог позивача слід тлумачити як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. А тому зазначені вимоги не можуть бути вирішені У судах жодної юрисдикції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №280/1334/19, від 02.10.2019 у справі №815/110/16 та постановах Верховного Суду від 26.01.2023 у справі №420/9956/22, від 30.09.2020 у справі №1.380.2019.003105 від 02.03.2023 у справі №990/54/22.

За вказаних обставин, суд доходить висновку, що цей спір не відноситься до компетенції адміністративних судів і не може бути розглянутий за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки не є спором між учасниками публічно-правових відносин.

У зв`язку із цим, у відкритті провадження слід відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 31, 35, пунктом 1 частини першої статті 170, статтями 240, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

адміністративну справу прийняти до свого провадження.

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі № 760/14247/24 за позовом ОСОБА_1 до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про визнання рішень, дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснити позивачеві, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Копію ухвали надіслати особі, яка подала позов.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Скрипка І.М.