Справа № 725/7184/24
Суддя: Галичанський О. І.
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер 725/7184/24
Номер провадження 2-а/725/65/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2024

Першотравневий районний суд м.Чернівці в складі:

головуючого судді Галичанського О.І.,

при секретарі Симик І.М.,

за участю позивача та його представника , представника відповідача ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у режимі відео конференції адміністративну справу за позовом Га ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою : АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_2 , про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці з вищевказаною адміністративною позовною заявою.

В обґрунтування заявлених вимог , посилався на те , що 22 липня 2024 року відповідачем складено протокол про адміністративне правопорушення №992 та цього ж дня винесено оскаржувану постанову №992 за справою про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП . Відповідно до цієї постанови ОСОБА_2 , будучи військовозобов`язаним та перебуваючи на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримавши повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_4 на 14 год.00 хв. 20.05.2024 р., у зазначений час і дату до вказаного відділу не з`явився, про поважність причин неявки не повідомив, та в подальшому до вказаного відділу не з`явився, чим порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період. Такі дії кваліфіковані за ч.3 ст. 210 -1 КУпАП.

У згаданій постанові вказано , що своїми протиправними, винними діями (бездіяльністю) ОСОБА_2 порушив вимоги абз.2 ч.10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч.3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ч.1,2 ст. 17 Закону України «Про оборону України», що призвело до порушення ним законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчиненого в особливий період.

Враховуючи наведене на ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 17000 гривень.

Дану постанову позивач вважає протиправною , оскільки не є призовником строкової військової служби , не підлягає призову на військову службу під час мобілізації «інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законами випадках». Таким випадком є належність до релігійної організації.

Вказує, що обов`язок надавати документи, що підтверджують право на альтернативну не військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» неодноразово був ним виконаний .

Відповідно до заяви про заміну військової служби на невійськову від 30.04. 2024 р. позивач наголошував на тому, що він не ухиляється від заходів мобілізації та неодноразово просив усно та письмово здійснити заміну виконання військового обов`язку на невійськову (альтернативу цивільну) службу.

Вказує, що неодноразово надавав Відповідачу підтвердження його приналежності до релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» та факт того, що він є присвяченим охрещеним священнослужителем (дияконом)збору Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні ( Довідка видана Релігійною організацією «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» від 5 лютого 2024 р. № 3243). Релігійна організація «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» у відповідності до Положення «Про Порядок проходження альтернативної (невійськової) служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 2066 від 10.11.1999 р., відноситься до переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Додатково вказує, що неодноразово повідомляв відповідача про те, що виконання військового обов`язку та фактичне прибуття за мобілізаційним розпорядженням чи по повістці на відправку до військової частини є неприйнятним для нього та грубим порушенням його конституційних прав.

Враховуючи наведені обставини , просить суд позовні вимоги задовільнити . Скасувати постанову № 992 від 22.07.2024 року , винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст .210-1 КУПАП та накладення штрафу у розмірі 17000 гривень, закривши провадження по справі.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 на його користь судовий збір у розмірі 605,60 гривень.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, підтвердили обставини , викладені у позові та просили задовільнити його.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову позивача. Підтримав доводи , викладені у відзиві на позовну заяву , у якому посилаючись на обставини законності винесення оскаржуваної постанови , просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності усі докази, заслухавши думку сторін по справі , встановив наступне.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням є (проступок) протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 11.10.2008 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, що підтверджується довідкою № 3243 від 05.02. 2024 ( а.с. 26).

У відповідності до копій письмових звернень від 30.04.2024 ОСОБА_2 письмово заявляв про свої несумісні з військовою службою релігійні переконання та скеровував на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідну заяву. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення , даний лист був отриманий уповноваженою особою відповідача.

Аналолічного змісту заяву позивач скеровував на адресу відповідача також 13.05.2024р.

Матеріали справи не містять доказів розгляду даних заяв.

ОСОБА_2 отримав повістку на відправку, у якій було зазначено про необхідність прибути о 14.00 год. 20 .05.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Щодо неможливості явки у призначений час , позивач скерував відповідну заяву із проханням замінити військову службу на невійськову.

22.07.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 винесено постанову № 992 від 22.07.2024 року , відповідно до якої ОСОБА_2 будучи військовозобов`язаним та перебуваючи на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримавши повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_4 на 14 год.00 хв. 20.05.2024 р., у вказаний час і дату до вказаного відділу не з`явився, про поважність причин неявки не повідомив, та в подальшому до вказаного відділу не з`явився, чим порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період. Такі дії кваліфіковані за ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

У вказаній постанові зазначено , що своїми протиправними, винними діями (бездіяльністю) ОСОБА_2 порушив вимоги абз.2 ч.10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч.3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ч.1,2 ст. 17 Закону України «Про оборону України», що призвело до порушення ним законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчиненого в особливий період.

Враховуючи наведене на ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 17000 гривень.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Так, статтею 210-1 КУпАП встановлена відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Частиною третьою статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Об`єктивна сторона вказаного правопорушення полягає у порушенні законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період, а саме: нез`явлення за викликом до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

У свою чергу, згідно статті 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відтак, притягнення до відповідальності за статтею 210-1 КУпАП віднесено до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

З матеріалів справи вбачається факт притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 210-1 КУпАП у зв`язку з порушенням останнім законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.

Частиною третьої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані).

Позивач посилається на те, що він належить до релігійної громади Свідків Єгови в Україні та є присвяченим охрещеним служителем, тому згідно релігійних переконань він не може проходити військову службу або приймати будь-яку участь у військових діях.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 10.11.1999 №2066 затверджено Перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, до якого входить Релігійна організація «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні».

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (далі - Конвенція), яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

У статті 9 Конвенції зазначається: кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Крім того, стаття 18 Загальної декларації прав людини визначає, що кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання і свободу сповідувати свою релігію або переконання як одноособово, так і разом з іншими, прилюдним або приватним порядком в ученні, богослужінні і виконанні релігійних та ритуальних обрядів».

Стаття 14 Конвенції передбачає, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Таким чином, зазначені статті Конвенції визначають основоположні права людини, пов`язані зі свободою думки, совісті та релігії, а також рівності перед законом і захистом від дискримінації.

При цьому, ЄСПЛ, неодноразово розглядаючи справи за заявами членів Релігійного об`єднання «Свідки Єгови» (зокрема у рішенні від 31.07.2008 «Релігійне товариство Свідків Єгови та інші проти Австрії» («Religionsgemeinschaft der Zeugen Jehovas and Others v. Austria», заява №40825/98), констатував, що особливе ставлення влади до заявників, аніж до інших релігійних організацій, є порушенням статті 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 9 Конвенції.

Так, ЄСПЛ нагадав, що право релігійного товариства на автономне існування у державі є незамінним для плюралізму у демократичному суспільстві. Відповідно до національного права релігійні об`єднання користуються привілейованим становищем у різних ділянках суспільного життя.

З огляду на ці переваги державі належить залишатись нейтральною і надати на недискримінаційних умовах справедливі можливості усім релігійним групам, зокрема щодо реалізації їхніх прав.

Відповідно, держава, надаючи окремій категорії осіб певне право, не може не враховувати особливостей деяких груп осіб з цієї категорії.

Наприклад, якщо держава надає право на відстрочку від призову на строкову військову службу священнослужителям, то вона повинна встановлювати норми, які враховують їхню своєрідність. Це складає зміст принципу рівності перед законом, який передбачає, що органи публічної влади повинні однаково застосовувати законодавчі норми до всіх осіб без будь-якої дискримінації.

Так, згідно з частинами першою та другою статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

У свою чергу, частиною четвертою статті 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.

Тобто, статтею 35 Конституції України та статті 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» визначено вичерпний перелік підстав, за яких може бути обмежено право особи на свободу світогляду і віросповідання.

При цьому, за змістом частини четвертої статті 35 Конституції України, ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

Однак, у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

У свою чергу, відповідно до статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

У силу вимог статті 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» право на таку службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 вказаного Закону на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення. Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни: звільнені відповідно до законодавства від призову на строкову військову службу; яким відповідно до законодавства надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на строк дії відстрочки).

Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів (п.1 статті 247 КУпАП).

Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.1999 №2066 (далі - Положення №2066) для вирішення питання про направлення на альтернативну службу громадянин після взяття на військовий облік, але не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду призову на строкову військову службу особисто подає письмову заяву до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації за місцем проживання.

Як свідчать матеріали справи, позивач письмово звернувся з відповідними заявами до відповідача у зв`язку з наявними у нього релігійними переконаннями, які є несумісними з військовою службою, та просив замінити виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою.

Тобто, оскільки позивач має право на виконання свого військового обов`язку шляхом його заміни на альтернативну (невійськову) службу, тому останній заявив про своє бажання скористатись правом альтернативної служби.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що Свідки Єгови належать до відомої християнської конфесії, що з моменту свого виникнення активно діють у багатьох країнах світу, в тому числі в усіх європейських країнах-членах Ради Європи, є релігійною групою, що дотримується принципів пацифізму, та їхнє віровчення не дозволяє її членам проходити військову службу, носити військову форму або брати в руки зброю. З іншого боку, Свідки Єгови погоджуються здійснювати альтернативну цивільну службу за умови, що вона не пов`язана з військовими організаціями («Свідки Єгови м. Москви та інші проти Росії», від 10.06.2010, заява №302/02).

Отже, ЄСПЛ установлено, що право Свідків Єгови, до яких належить позивач, на відмову від проходження військової служби за релігійними переконаннями гарантовано п. 1 статті 9 Конвенції.

Незабезпечення таким особам можливості реалізувати їх право на альтернативну (невійськову) службу є втручанням у їх свободу сповідувати свою релігію.

Таким чином, суд приходить до висновку , що оскаржувана постанова підлягає скасуваню , а провадження по справі відносно ОСОБА_2 закриттю.

У відповідності до частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що під час подання позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 605,60 грн, а тому вказані витрати підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань на користь відповідача.

Керуючись ст. 33, ст. 210-1, 258, 268, 276, 278, 283 КУпАП, ст. 72-73, 77, 79, 269, 272, 286 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов -задовільнити .

Скасувати постанову № 992 від 22.07.2024 року , винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст .210-1 КУПАП ОСОБА_2 та накладення штрафу у розмірі 17000 гривень, закривши провадження по справі.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 605,60 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. І. Галичанський