Справа № 520/30084/23
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2024-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 р. Справа № 520/30084/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.02.2024, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., м. Харків, повний текст складено 02.02.24 по справі № 520/30084/23 за позовом ОСОБА_1 до 151 навчального центру Військової частини НОМЕР_2 , 2 навчального батальйону 152 навчального центру Військової частини НОМЕР_1 ,третя особа Сили територіальної оборони Збройних сил України, в/ч НОМЕР_3

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до 151 навчального центру Військової частини НОМЕР_2 , 621 учбового батальйону 151 навчального центру Військової частини НОМЕР_4 , 2 навчального батальйону 152 навчального центру Військової частини НОМЕР_1 , третя особа Сили територіальної оборони Збройних Сил України, військова частина НОМЕР_3 , в якому просив суд:

- стягнути з 151 навчального центру Військової частини НОМЕР_2 , недоплачене грошове забезпечення за тимчасове виконання обов`язків за вакантною посадою помічника командира з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_2 виходячи з посадового окладу 5220 гривень на місяць - у сумі 23534,12 грн.;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 невиплачену одноразову грошову допомогу при звільненні з розрахунку 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у розмірі 786604,56 грн.;

- стягнути з 2 навчального батальйону 152 навчального центру Військової частини НОМЕР_1 за період червень-вересень 2023 року додаткову винагороду на період дії воєнного стану у сумі 120000 грн;

- стягнути з 621 учбового батальйону 151 навчального центру Військової частини НОМЕР_4 та 2 навчального батальйону 152 навчального центру Військової частини НОМЕР_1 підйомну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця допомога при переїзді до нового місця служби, а саме: АДРЕСА_1 , у сумі 163875,95 грн.;

- зобов`язати 2 навчальний батальйон 152 навчального центру Військової частини НОМЕР_1 виплатити вартість речового майна.

- допустити виконання судового рішення до негайного виконання про стягнення грошового забезпечення до ч. 2 ст. 371 КАС України.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2023 позовну заяву було залишено без руху з підстав необхідності надання до суду уточненої позовної заяви із визначенням позовних вимог щодо кожного відповідача окремо. Позивачем подано до суду пояснення, в яких зазначив, що вважає стягнення, а саме: підйомну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця допомога при переїзді до нового місця служби, а саме: м. Верхнедніпровськ, у сумі 163875,95 грн, треба стягувати з 2 навчального батальйону 152 навчального центру Військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з тим, що його було призначено на посаду командира взводу - викладача 2 навчального взводу 2 навчальної роти 2 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 та звільнено з цієї посади відповідно.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі № 520/30084/23. Визначено відповідачами у справі: 151 навчальний центр Військової частини НОМЕР_2 , 2 навчальний батальйон 152 навчального центру Військової частини НОМЕР_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.02.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 у період з 29.08.2023 по 30.09.2023 додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28 лютого 2022.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 у період з 29.08.2023 по 30.09.2023 додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28 лютого 2022.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нову постанову, якою задовольнити вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що 09.03.2023 його було призначено помічником командира батальйону з правової роботи військової частини НОМЕР_4 з посадовим окладом 4090 грн на місяць. З 13.03.2023 призначено до тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою помічника командира з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_2 та прийняв посаду і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 5220 грн. на місяць. Тимчасово позивач виконував обов`язки до 10.06.23, однак грошове забезпечення виплачувалось за посадовим окладом 4090 грн. Виплата грошового забезпечення за тимчасове виконання обов`язків за посадами здійснюється на підставі відповідного наказу командира. Також в порушення вимог п.2 п.п.9 ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" відповідач не виплатив позивачу 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 календарних років і більше, які звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини. Зазначає, що суд залишив поза увагою факт невиплати позивачу додаткової винагороди за червень 2023 року, яка призначена була Наказом в/ч НОМЕР_5 . Вважає, що мав отримати додаткову винагороду з 01.06.23 по 30.09.23 по 30000,00 грн. на місяць. Стосовно відмови у виплаті допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення військовослужбовцю при переїзді зазначає, що він проходив службу у військовій частині НОМЕР_4 , яка розміщувалась у Харківському районі Харківської області, в подальшому при тимчасовому виконанні обов`язків за вакантною посадою помічника командира з правової допомоги - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_2 , яка розміщувалась в АДРЕСА_2 . З 10.06.2023 військова частина НОМЕР_4 з усім особовим складом була переміщена до м. Верхньодніпровськ, тому позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, і вказав, що переміщення позивача відбулося в межах одного міста. Також вказує, що враховуючи, що в наказі командира №74 від 30.09.23 нічого не вказано про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, останнє не було виплачено йому протиправно.

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених вимог позивача, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що вимога позивача про стягнення додаткової винагороди відповідно до Постанови КМУ "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" №168 звернена до 2 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 , тобто як до самостійного відповідача. Водночас відповідач у відзиві зазначав, що 2 навчальний батальйон входить до складу військової частини НОМЕР_1 як структурний підрозділ і не має окремого юридичного статусу. Тому відповідач вважає, що 2 навчальний батальйон військової частини НОМЕР_1 є неналежним відповідачем у даній справі. Більш того, суд першої інстанції безпідставно зобов`язує своїм рішенням Військову частину НОМЕР_1 виконати заявлені позивачем вимоги.

Відповідач - Військова частина НОМЕР_2 скористалась правом на подачу відзиву, в якому зазначила, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та немотивованою. Фактично в апеляційній скарзі позивач дублює заявлені вимоги та висловлює незгоду з рішенням суду першої інстанції, без конкретизації причин. Вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 22.03.2022 по 30.09.2023 проходив військову службу в Збройних Силах України.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 11.03.2023 №32 лейтенанта ОСОБА_1 призначено наказом командира військової частини НОМЕР_6 (по особовому складу) від 09.03.2023 №72 помічником командира батальйону з правової роботи військової частини НОМЕР_4 , який прибув із військової частини НОМЕР_7 , з 11 березня 2023 року зараховано до списків особового складу та всі види грошового забезпечення (а.с. 9).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 13.03.2023 № 25 лейтенанта юстиції ОСОБА_1 , помічника командира батальйону з правової роботи військової частини НОМЕР_4 допущено до тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою помічника командира з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_2 (а.с.10).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 10.06.2023 №116 лейтенанта юстиції ОСОБА_1 увільнено від тимчасового виконання обов`язків за посадою помічника командира з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_2 та встановлено вважати, що 10.06.2023 справи та посаду здав.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 27.08.2023 №207 старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 , помічника командира батальйону з правової роботи військової частини НОМЕР_4 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 19.07.2023 №249 на посаду командиром взводу - викладачем 1 навчального взводу 1 навчальної роти 2 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , встановлено вважати таким, що 28.08.2023 справи та посаду здав та вибув до нового місця служби до м. Верхньодніпровськ. З 28.08.2023 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.08.2023 року № 42 позивача, який прибув з військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_1 ) зараховано до списків особового складу частини.

Відповідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.09.2023 № 74 командира взводу - викладача 21 навчального взводу 2 навчальної роти 2 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 звільнено у запас за п. «г» (за сімейними обставинами) пункту 2 частини 4 статті 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" відповідно наказу командира військової частини НОМЕР_6 від 25.09.2023 року №338 (а.с 16).

Позивач, вважаючи, що під час проходження військової служби та на день його звільнення відповідачами не було виплачено грошове забезпечення, компенсацію вартості за неотримане речове майно, підйомну допомогу при переїзді до нового місця служба та одноразову грошову допомогу при звільненні, звернувся до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в частині стягнення спірної додаткової винагороди у період з 29.08.2023 по 30.09.2023 є обґрунтованими, з огляду на те, що за цей період додаткова винагорода позивачу не була виплачена, хоча і наявні були підстави для її виплати які визначені Постановою КМУ "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" № 168.

Відмовляючи в заявлених вимог позову в іншій частині, суд першої інстанції виходив з того, що жодних доказів, які могли б підтвердити перебування ОСОБА_1 на грошовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 матеріали справи не містять.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з 151 навчального центру Військової частини НОМЕР_2 недоплачене грошове забезпечення за тимчасове виконання обов`язків за вакантною посадою помічника командира з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_2 виходячи з посадового окладу 5220 гривень на місяць - у сумі 23534,12 грн., колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п. 8 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197, грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника).

Згідно з п. 4.3 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних сил України та Державної спеціальної служби транспорту ( в редакції наказу Міністерства оборони України від 22.04.2021 №104) виплата грошового забезпечення, заробітна плата та інші виплати (індексація, грошова компенсація за речове майно, харчування, піднайом житла тощо) особовому складу здійснюється за місцем штатної служби (перебування на фінансовому та інших видах забезпечення). Зарахування на грошове забезпечення військовослужбовців, які прибули у військову частину, та виключення їх з грошового забезпечення оформлюються наказом командира військової частини.

З огляду на матеріали справи, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 11.03.2023 №32 лейтенанта ОСОБА_1 призначено наказом командира військової частини НОМЕР_6 (по особовому складу) від 09.03.2023 №72 помічником командира батальйону з правової роботи військової частини НОМЕР_4 , з 11.03.2023 зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення. З цієї дати ОСОБА_1 приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 4090 грн на місяць /а.с. 9/

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 13.03.2023 №25 лейтенанта юстиції ОСОБА_1 , помічника командира батальйону з правової роботи військової частини НОМЕР_4 допущено до тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою помічника командира з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_2 . З 13.02.2023 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 5220 грн. на місяць./а.с.10/

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 10.06.2023 №116, лейтенанта юстиції ОСОБА_1 увільнено від тимчасового виконання обов`язків за посадою помічника командира з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_2 та встановлено вважати, що 10.06.2023 справи та посаду здав.

Отже, в період з 13.03.2023 по 10.06.2023 ОСОБА_1 тимчасово виконував обов`язки за вакантною посадою помічника командира з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_2 . Водночас, в період тимчасового зайняття вакантної посади ОСОБА_1 перебував на грошовому утриманні Військової частини НОМЕР_4 , що підтверджується вищевикладеним та наданими Військовою частиною НОМЕР_2 доказами на виконання ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2023.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні цієї вимоги, адже в частині спірних правовідносин Військова частина НОМЕР_2 жодних прав позивача не порушувала. Належним відповідачем за цією вимогою має бути військова частина НОМЕР_4 , яка здійснювала виплату грошового забезпечення в цей період, в тому числі за період, коли позивач тимчасово виконував обов`язки за вакантною посадою помічника командира з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_2 .

Отже, не заперечуючи проти обґрунтованості позовних вимог щодо виплати грошове забезпечення за тимчасове виконання обов`язків за вакантною посадою помічника командира з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_2 виходячи з посадового окладу 5220 гривень на місяць, колегія суддів наголошує, що такі вимоги мають бути звернуті до належного відповідача.

В той же час позивачем позовних вимог до військової частини НОМЕР_4 не заявлялось. Ухвалою суду першої інстанції від 06.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі № 520/30084/23, де визначено відповідачами у справі: 151 навчальний центр Військової частини НОМЕР_2 , 2 навчальний батальйон 152 навчального центру Військової частини НОМЕР_1 . В свою чергу військова частина НОМЕР_4 до участі у справі не залучалась, після відкриття провадження у справі клопотань про залучення до участі у справі військової частини НОМЕР_4 або заміни на належного відповідача від позивача не надходило.

За правилами частини 7 статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції, а тому суд апеляційної інстанції позбавлений такої процесуальної можливості в межах наданої йому КАС України компетенції.

В свою чергу, позовні вимоги, заявлені до неналежного відповідача, задоволенню не підлягають.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте вже до належного відповідача.

Щодо доводів позивача в апеляційній скарзі про те, що п. 3 Наказу №260 від 07.06.2018 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" визначено, що підставою для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження, колегія суддів зазначає таке.

Вищевказана норма визначає підстави для нарахування військовослужбовцям основних і додаткових видів грошового забезпечення, однак не визначає орган (військову частину), яка повинна здійснити таку виплату.

Отже, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення недоплаченого грошового забезпечення за тимчасове виконання обов`язків за вакантною посадою помічника командира з правової роботи - начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_2 , дійшов висновку, що позивачем невірно визначено відповідача в цій частині вимог. Питання заміни відповідача судом першої інстанції не вирішувалося. Усунути такий процесуальний недолік на стадії апеляційного провадження неможливо.

Щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 невиплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні з розрахунку 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у розмірі 786604,56 грн., колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ (в редакції чинній на час спірних правовідносин, в подальшому Закон № 2232-ХІІ), Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Згідно із ч. 1 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби або під час дії воєнного стану визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців; у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: 1) у мирний час: 2) під час дії особливого періоду (крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану): 3) під час проведення мобілізації та дії воєнного стану:

Згідно із пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Відповідно до абз. 1 п. 2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ (у редакції, яка діяла на дату звільнення позивача з військової служби, в подальшому Закон № 2011-ХІІ), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно з абз. 2 п. 2 ст. 15 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Кабінетом Міністрів України ухвалено постанову від 12.06.2013 № 413 (в подальшому Постанова № 413), якою на виконання положень статті 26 Закону № 2232-ХІІ, статті 106 Кодексу цивільного захисту України, пункту 35 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 10.08.2012 № 470, пункту 28 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 29.10.2012 № 618 затверджено Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу (в подальшому Перелік № 413).

Відповідно до вищезазначеного Переліку № 413, військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та осіб рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини:

виховання матір`ю (батьком) військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, що з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

утримання матір`ю (батьком) військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дочки, сина віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи або продовжує навчання (студенти, курсанти, слухачі (крім курсантів і слухачів військових навчальних закладів), стажисти вищого навчального закладу) і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги матері (батька);

укладення шлюбу військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу із громадянкою (громадянином) України, іноземцем або особою без громадянства, що постійно проживає за межами України;

хвороба військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу або члена його сім`ї, якщо така хвороба згідно з висновком лікарської або лікарсько-експертної комісії перешкоджає військовослужбовцю або особі рядового чи начальницького складу проходити службу в даній місцевості чи проживати в ній членові його сім`ї, у разі відсутності можливості переміщення (переведення) до іншої місцевості;

необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

наявність у військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу трьох і більше дітей;

неможливість призначення одного з військовослужбовців, осіб рядового чи начальницького складу, які перебувають у шлюбі, в межах одного населеного пункту (гарнізону) в разі переміщення (переведення) дружини (чоловіка) на нове місце служби до іншого населеного пункту (гарнізону);

довгострокове відрядження за кордон дружини (чоловіка) військовослужбовця, особи рядового і начальницького складу.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Верховним Судом у рішення від 24.01.2024 по справі № 140/1143/23, проаналізувавши положення пункту 2 (абзаци перший, другий) статті 15 Закону № 2011-ХІІ у взаємозв`язку із підпунктом г пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ зроблено наступний висновок:

«Стаття 26 Закону № 2232-ХІІ пов`язує підстави для звільнення з військової служби з видами військової служби (частина 6 статті 2 Закону № 2232-ХІІ) та умовами (періодами) її проходження.

Зокрема, частина 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ розрізняє (виокремлює, групує) такі умови (обставини) для припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом: у мирний час (пункт 1 частини п`ятої); під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану до оголошення демобілізації) (пункт 2 частини п`ятої); з моменту оголошення мобілізації протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану до оголошення демобілізації (пункт 3 частини п`ятої).

Таким чином, для цілей звільнення з військової служби стаття 26 Закону № 2232-ХІІ чітко відокремлює підстави для звільнення військовослужбовців під час дії воєнного стану від підстав для звільнення військовослужбовців зі служби під час дії особливого періоду, то є достатні підстави вважати, що й виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються зі служби, має зв`язок (залежність) як з нормативною підставою, за якою звільнений військовослужбовець, так і з умовами (обставинами), за яких військовослужбовець реалізував своє право на звільнення зі служби.

Так, Верховний Суд не погодився із висновком судів попередніх інстанцій у справі № 140/1143/23 про те, що звільнення позивачки через «сімейні обставини» (тобто коли «один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років»; абзац десятий підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ) підпадає під дію абзацу другого пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ.

У цьому аспекті суд касаційної інстанції зауважив, що текстуальний виклад тих норм статті 26 Закону № 2232-ХІІ, які передбачають можливість звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, є бланкетним, адже в них подається посилання на підзаконний нормативний акт Кабінету Міністрів України (ним, як уже з`ясували, є Постанова № 413), в якому мають бути визначені ті умови (причини, обставини), за яких військовослужбовець може реалізувати своє право на звільнення зі служби.

Зокрема, підстава для звільнення зі служби, про яку йде мова, передбачена: у підпункті «в» пункту 3 частини другої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у підпункті «ґ» пункту 1 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у підпункті «ґ» пункту 1 частини шостої статті 26 Закону № 2232-ХІІ. Прикметно те, що звільнення з цих підстав з військової служби не пов`язується з особливим періодом та/або воєнним станом, (що має пояснення, коли зіставити ці підстави з датою ухвалення Постанови № 413, а також редакцією абзацу 2 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII, яка діяла на дату звільнення позивачки у справі № 140/1143/23 26.08.2022).

Інша ситуація з підставами для звільнення з військової служби через «сімейні обставини або інші поважні причини», які передбачені, зокрема, у підпункті «г» пункту 1, підпункті «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у підпункті «ґ» пункту 2, підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у підпункті г пункту 2 частини 6 статті 26 Закону № 2232-ХІІ і які якраз стосуються особливого періоду та воєнного стану. Як можна побачити, текстуальний виклад цих нормативних підстав в названій статті Закону не має посилання на акт Кабінету Міністрів України чи інший нормативний (підзаконний) акт, який містив би «частину» норми, якої бракує [в законі]; натомість «сімейні обставини або інші поважні причини», які дозволяють військовослужбовцеві звільнитися з військової служби під час дії особливого періоду або під час дії воєнного стану, визначені (в цій частині) безпосередньо у тексті Закону. З уваги на такий спосіб викладу юридичної норми у перелічених [у цьому абзаці постанови] структурних частинах статті 26 Закону № 2232-ХІІ суд зробив висновок, що не було приводу в цій частині для застосування Переліку сімейних обставин та інших поважних причин , які затверджені Постановою № 413, як, власне, («бланкетної») умови для звільнення зі служби (зокрема, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ), а звідси для застосування частини 2 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII (у редакції, яка діла на дату звільнення позивача з військової служби) в цілях виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (яка якраз пов`язувалася з підставами, визначеними у згаданому Переліку № 413).»

Судовим розглядом встановлено, що позивач звільнений з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що стаття 26 Закону № 2232-ХІІ, визначає можливість звільнення військовослужбовців з військової служби як через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, так і через сімейні або інші поважні причини, перелік яких визначено самим Законом № 2232-ХІІ.

При цьому, положення абзацу 2 частини 2 статті 15 Закону № 2011-XII передбачають нарахування і виплату одноразової грошової допомоги, якщо звільнення відбулось через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки, позивач звільнений з військової служби з підстав, які передбачені Законом № 2232-ХІІ, а не з підстав, передбачених Переліком № 413, то на нього не розповсюджуються положення частини 2 статті 15 Закону № 2011-XII в частині виплати одноразової грошової допомоги.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постановах Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 140/1143/23 та від 02.05.2024 у справі 280/2024/22.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині не обґрунтовані, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог позову в цій частині.

Щодо доводів позивача в апеляційній скарзі в частині неправильного обрахунку вислуги років при звільненні, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що наявність чи відсутність у позивача певної вислуги років не має жодного правового значення для розв`язання спору в цій справі, адже правова підстава, за якою позивача було звільнено з військовою служби, відсутня в переліку підстав, за якими особі могла бути виплачена допомога при звільненні, яка передбачена ст. 15 Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Отже, оскільки позивач не має права на нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні (враховуючи підставу звільнення), то встановлення конкретної кількості календарної/пільгової вислуги років не впливає на результат розгляду цієї справи.

Щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з 2 навчального батальйону 152 навчального центру Військової частини НОМЕР_1 підйомну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця допомога при переїзді до нового місця служби, а саме: м. Верхнедніпровськ, у сумі 163875,95 грн, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 1 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги затвердженого Наказом Міністерства оборони України 05.02.2018 року № 45 (далі по тексту Порядок №45) у разі переїзду військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, та тих, які проходять кадрову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням на навчання до вищих військових навчальних закладів, вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи (далі - військові навчальні заклади), та військових коледжів або навчальних центрів (навчальних підрозділів), термін навчання в яких становить шість місяців і більше, без збереження посади за попереднім місцем служби або у зв`язку з передислокацією військової частини (підрозділу військової частини), установи, організації (далі - військова частина) їм виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена його сім`ї, який переїхав з ним на нове місце військової служби.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що підйомна допомога виплачується у разі переїзду військовослужбовців на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду.

Щодо доводів позивача в апеляційній скарзі про те, що він проходив службу у військовій частині НОМЕР_4 , яка розміщувалась у АДРЕСА_2 , а в подальшому він виконував тимчасово обов`язки за вакантною посадою помічника командира з правової роботи військової частини НОМЕР_2 , яка розміщувалась у АДРЕСА_2 , та лише з 10.06.2023 військова частина НОМЕР_4 була переміщена у АДРЕСА_1 , колегія суддів зазначає таке.

Враховуючи, що позовна вимога в частині стягнення підйомної допомоги звернута до навчального батальйону 152 навчального центру Військової частини НОМЕР_1 , встановленню підлягає факт того, чи відбувалось переміщення ОСОБА_1 в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду під час проходження служби саме у військовій частині НОМЕР_1 .

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до витягу з наказу № 42 від 29.08.2023 року (м. Верхньодніпровськ) командира Військової частини НОМЕР_1 позивач прибув до нового місця служби (в/ч НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) з Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_1 ). З наведеного вбачається, що з призначенням на посаду у Військовій частини НОМЕР_1 , яка знаходилася у АДРЕСА_1 , не відбулося переміщення на нове місце військової служби в інший населений пункт, адже до цього часу позивач перебув на службі у військовій частині НОМЕР_8 , яка також базувалася в цьому місті. Спір з приводу виплату підйомної допомоги військовою частиною НОМЕР_4 після переміщення до іншого міста позивачем не ініціювався.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що під час звільнення йому мала бути виплачена підйомна допомога незалежно від того, яка військова частина допустила невиплату спірної допомоги, колегія суддів відхиляє, адже за виплату/невиплату грошового забезпечення ( в тому числі підйомної допомоги) має відповідати саме той орган, який допустив порушення під час нарахування/ненарахування такого грошового забезпечення.

Аналогічна правова позиція щодо визначення належного відповідача - військової частини, яка має відповідати за зобов`язаннями з нарахування та виплати грошового забезпечення за період коли військовослужбовець не проходив військову службу в цій частині висловлена в постанові Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 420/5664/21.

Вимоги позову в частині стягнення підйомної допомоги звернуті до навчального батальйону 152 навчального центру Військової частини НОМЕР_1 та позивач в позовній заяві наголосив на тому, що саме ця військова частина має відповідати за зобов`язаннями з приводу ненарахування та невиплати підйомної допомоги.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки Військова частина НОМЕР_1 порушень прав позивача, які б потребували судового захисту в частині виплати підйомної допомоги не порушувала.

Щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання 2 навчальний батальйон 152 навчального центру Військової частини НОМЕР_1 виплатити вартість речового майна, колегія суддів зазначає таке.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, який визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).

Пунктом 3 названого Порядку встановлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця;

переведення військовослужбовця до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, правоохоронних органів спеціального призначення і державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями для подальшого проходження військової служби з виключенням із списків особового складу військової частини.

Водночас, наказом Міністерства оборони України № 232 від 29.04.2016, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.05.2016 за № 768/28898, затверджено Інструкцію про організація речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період.

Ця Інструкція визначає завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), курсантів, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів, мобілізованих, студентів цивільних навчальних закладів, які направляються на навчальні збори (далі - військовослужбовці).

Згідно з пп. 1 п. 3 розділу І Інструкції № 232, речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил включає забезпечення: обмундируванням, взуттям, натільною і теплою білизною, теплими і постільними речами, спорядженням, спеціальним одягом, засобами індивідуального захисту (окуляри-маска захисні балістичні, окуляри захисні балістичні, шоломи бойові балістичні та бронежилети модульні), спеціальним одягом та спорядженням для виконання спеціальних завдань, нагрудними знаками, знаками розрізнення і фурнітурою, ідентифікаційними жетонами, санітарно-господарським, спортивним та гірським спортивним майном, наметами, брезентами, м`якими контейнерами, декоративними тканинами і килимовими виробами.

Розділ ІІІ Інструкції визначає порядок забезпечення військовослужбовців Збройних Сил речовим майном особистого користування в мирний час та особливий період.

За приписами цього розділу, речове майно особистого користування видається офіцерам, прапорщикам, мічманам і військовослужбовцям військової служби за контрактом у готовому вигляді, здійснюється пошив за ордерами або видається тканиною.

Військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».

Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

Розділом V Інструкції № 232 встановлено особливості речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил в особливий період.

Згідно з п. 8 цього Розділу, з уведенням воєнного часу військові частини і установи Збройних Сил переходять на забезпечення речовим майном з норм мирного часу на норми воєнного часу. Наявне речове майно і технічні засоби речової служби, які перебувають на поточному забезпеченні (отримані у мирний час), за винятком непридатного майна, використовуються на забезпечення потреб військ (сил). Строки носіння предметів у тилу обчислюються за нормами воєнного часу з дня їх видачі.

Строки експлуатації (носіння) речового майна БСК для військових частин, які безпосередньо беруть участь у бойових діях, не встановлюються, а речове майно перебуває в експлуатації (носінні) до повного зношення. Для таких військових частин заміна предметів речового майна проводиться після встановлення їх непридатності щодо подальшої експлуатації (носіння).

За нормами п. 28, військовослужбовці, призвані на військову службу за мобілізацією, забезпечуються речовим майном за нормами забезпечення на особливий період.

Під час переведення військових частин на штати воєнного часу із введенням режиму воєнного стану дія норм забезпечення повсякденної форми одягу, військовослужбовцям, які проходять службу за контрактом, призупиняється.

У разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, за призовом осіб офіцерського складу предмети речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, не видаються (п. 29).

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти беззаперечного висновку, що військовослужбовець має право на отримання грошової компенсації вартості за речове майно, що належить до видачі. Військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього.

Натомість, ці норми є загальними та не застосовуються до речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил в особливий період, тоді як пунктом 29 Інструкції про організація речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період прямо передбачено, що у разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, за призовом осіб офіцерського складу предмети речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, не видаються.

Відповідно, якщо військовослужбовець під час проходження служби в особливий період, не має права при звільненні на отримання речового майна, яке не було отримане під час проходження служби, він також не має права й на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , адже останній проходив службу за мобілізацією в особливий період, у відповідача після звільнення позивача зі служби був відсутній обов`язок щодо видачі предметів речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, як наслідок, й щодо виплати грошової компенсації за неотримане грошове майно, адже отримання такої компенсації є альтернативним правом військовослужбовця праву на отримання речового майна при звільненні, яке в даній справі відсутнє у позивача в силу приписів п. 29 Інструкції № 232.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог позову в цій частині.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача як такі, що не спростували висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позову.

Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги відповідача в контексті його незгоди з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог позову щодо зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити у період з 29.08.2023 по 30.09.2023 додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28 лютого 2022, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28 лютого 2022 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 1001 від 15.09.2023 - застосовується в частині виплати додаткової винагороди з 1 червня 2023 року) встановлено, що військовослужбовцям, які обіймають посади керівного та інструкторсько-викладацького складу у навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах), щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі від 15000 до 30000 гривень з урахуванням їх рівня підготовки (кваліфікації) пропорційно часу здійснення підготовки та навчання персоналу в розрахунку на місяць відповідно до переліку посад керівного та інструкторсько-викладацького складу в навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах), затвердженого керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач з 29.08.2023 по 30.09.2023 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посадах керівного та інструкторсько-викладацького складу.

Отже, враховуючи перебування позивача на посадах керівного та інструкторсько-викладацького складу, останній має право на нарахування та виплату додаткової винагороди у розмірі від 15000 до 30000 гривень пропорційно часу здійснення підготовки та навчання персоналу, але виключно за період з 29.08.2023 по 30.09.2023 (тобто за період після включення до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та до дня звільнення з військової служби).

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 11.11.2023 позивачу у період з 29.08.2023 по 30.09.2023 не було виплачено додаткову винагороду (а.с. 44).

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ні до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції відповідачем не надано належних та допустимих доказів нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану (зі змінами), за серпень та вересень 2023 року в сумі 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а також не надано інших належних доказів, які б підтверджували відсутність у позивача права на зазначені виплати у спірний період, або ж докази того, що в спірний період позивач не здійснював підготовку та навчання персоналу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач у вказаний період протиправно не застосував до позивача приписи постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року та відповідно протиправно не виплатив позивачу спірну додаткову винагороду за період з серпня по вересень 2023 року.

Водночас, відхиляючи доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів зазначає, що за період з червня по серпень 2023 року позивач не проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посадах керівного та інструкторсько-викладацького складу, а тому право на нарахування та виплату грошової винагороди не має.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що 2 навчальний батальйон військової частини НОМЕР_1 є неналежним відповідачем у даній справі. Так, 2 навчальний батальйон входить до складу військової частини НОМЕР_1 як структурний підрозділ і не має окремого юридичного статусу, а тому належним відповідачем у справі є Військова частина НОМЕР_1 , яку було залучено судом першої інстанції до участі у справі в якості відповідача.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив суб`єкта владних повноважень, який допустив порушення під час нарахування додаткової грошової винагороди та має відповідати за відновлення порушеного права.

Інші доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Отже, суд переглянувши, у межах апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.02.2024 без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.02.2024 по справі № 520/30084/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді І.М. Ральченко В.В. Катунов