Справа № 200/4893/24
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2024-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2024 року Справа№200/4893/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Бабіча С.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), відповідно до якого просить:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 стосовно ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні та виключенні зі списків особового складу військової частини 25.01.2021 року, виходячи із загальної вислуги - 19 років 07 місяців 07 днів, яка встановлена у наказі командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.01.2021 року № 26, станом на дату виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні та виключенні зі списків особового складу військової частини 25.01.2021 року, виходячи із загальної вислуги - 19 років 07 місяців 07 днів, яка встановлена у наказі командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.01.2021 року № 26, станом на дату виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що у період з 14.11.2014 року по 25.01.2021 року він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , наказом від 25.01.2021 року № 26 був виключений зі списків особового складу і всіх видів забезпечення цієї військової частини та на дату звільнення з військової служби (відповідно до витягу з наказу 25.01.2021 року № 26) мав загальну вислугу - 19 років 7 місяців 7 днів. Натомість, у даному наказі було зазначено виплатити одноразову грошову допомогу в разі звільнення з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за період з 14.11.2014 року по 25.01.2021 року, тобто з розрахунку календарної вислуги, а саме - 8 років 22 дні.

Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати йому одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні з військової служби, виходячи із загальної вислуги - 19 років 7 місяців 7 днів, у зв`язку з чим звернувся до суду із цим позовом.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд повністю відмовити у задоволенні позову.

Зокрема, у відзиві на позов відповідач вказує, що позивач станом на 25.01.2021 року (дата виключення зі списків особового складу і всіх видів забезпечення військової частини) мав календарну вислугу років - 8 років 22 дні.

Отже, на момент виключення зі списків особового складу і всіх видів забезпечення військової частини позивач не мав вислуги 10 календарних років і більше, як це передбачено положеннями частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пункту 2 розділу ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, а тому не набув права на одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні.

На переконання відповідача, позивачу було виплачено грошове забезпечення за період проходження військової служби у повному розмірі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 22.07.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 200/4893/24 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 29.08.2024 року у сторін по справі витребувані додаткові докази.

Зокрема, у позивача було витребувано:

- письмові пояснення та відповідні докази щодо того, чи отримував він одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 60251,55 грн у складі загальної суми до виплати в розмірі 163458,65 грн, яка була нарахована та виплачена відповідачем під час звільнення позивача з військової служби;

- письмове обґрунтування (з посиланням на конкретні норми чинного законодавства) щодо підстав для повторної виплати одноразової грошової допомоги при звільненні.

У відповідача по справі було витребувано:

- письмові пояснення щодо розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 60251,55 грн за 6 повних календарних років служби (відповідно до розрахунку грошового забезпечення при звільненні) з урахуванням того, що згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.01.2021 року № 26 вислуга років позивача у Збройних Силах України становила: календарна - 8 років 22 дні, загальна - 19 років 7 місяців 7 днів.

Вимоги зазначеної ухвали суду сторонами виконані частково.

Частиною 5 статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних у суду матеріалів та прийняти дане рішення у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно встановивши всі її обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Позивач у справі, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується наданою копією паспорта серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Як видно зі змісту посвідчення серії НОМЕР_4 від 06.05.2021 року, позивач є особою з інвалідністю 3 групи та має право на пільги, що встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

У період з 14.11.2014 року по 25.01.2021 року позивач проходив військову службу за контрактом у складі Військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.01.2021 року № 26 позивач був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 25.01.2021 року в зв`язку з його звільненням з військової служби за наказом командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України від 10.12.2020 року № 190 згідно з підпунктом "б" (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Як видно із вказаного вище наказу командира Військової частини НОМЕР_1 , на момент звільнення з військової служби вислуга років позивача у Збройних Силах України становила: календарна - 8 років 22 дні, загальна - 19 років 7 місяців 7 днів.

Даним наказом командира Військової частини НОМЕР_1 установлено виплатити позивачу, серед іншого, одноразову грошову допомогу в разі звільнення з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за період військової служби з 14.11.2014 року по 25.01.2021 року.

Як зазначається відповідачем у додаткових поясненнях від 17.09.2024 року, календарна вислуга років позивача у Військовій частині НОМЕР_1 складала 6 років 1 місяць 11 днів.

Доказів невиплати сум компенсації за період проходження військової служби у інших військових частинах, як вказується відповідачем у додаткових поясненнях, позивач під час виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 не надавав.

Згідно з наданим відповідачем розрахунком грошового забезпечення при звільненні позивачу під час звільнення з військової служби було нараховано грошові кошти у розмірі 163458,65 грн, у тому числі одноразова грошова допомога при звільненні в сумі 60251,55 грн (з розрахунку - (20083,85 грн / 2) х 6 років), тобто за 6 повних календарних років служби.

Вказані кошти були виплачені позивачу в лютому 2021 року, про що свідчить надана до суду відомість зарахувань заробітної плати (грошового забезпечення, стипендії, тощо).

Як зазначає позивач, 09.07.2024 року він звернувся до відповідача із заявою стосовно нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні 25.01.2021 року, виходячи із загальної вислуги станом на дату виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 - 19 років 7 місяців 7 днів.

Відповідного письмового звернення позивачем до матеріалів справи не надано.

Разом із тим, листом від 16.07.2024 року № 692/8367, який був наданий у відповідь на заяву позивача від 05.07.2024 року, останній був повідомлений про відсутність підстав для повторної виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, оскільки така допомога була виплачена позивачу при звільненні за станом здоров`я.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями частини 1 статті 9 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-ХІІ) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, та стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ визначає, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, а також надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з частиною 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Суд не приймає до уваги викладені у відзиві на позов доводи відповідача про те, що позивач не мав вислуги 10 календарних років і більше, отже, не набув права на одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні, з огляду на таке.

Згідно з підпунктом "б" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації): за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби випадків.

Судом установлено, що позивача було звільнено з військової служби у відставку згідно з підпунктом "б" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII (за станом здоров`я).

Суд звертає увагу відповідача на те, що позивач на момент виникнення спірних у цій справі правовідносин був військовослужбовцем, проходив військову службу за контрактом та був звільнений з військової служби саме за станом здоров`я.

Таким чином, у спірних правовідносинах застосуванню підлягають положення абзацу 2 пункту 1 частини 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ, відповідно до яких військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Вказана норма взагалі не вимагає наявності у військовослужбовця, який звільняється з військової служби саме за станом здоров`я, наявності будь-якої вислуги років як умови для виникнення права на зазначену виплату.

Суд зазначає, що відповідачем у даній справі, до подання цього позову, право позивача на отримання такої допомоги взагалі не заперечувалось (у вищевказаному наказі командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.01.2021 року № 26 установлено виплатити позивачу, серед іншого, одноразову грошову допомогу в разі звільнення з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за період військової служби з 14.11.2014 року по 25.01.2021 року) і вона була позивачу виплачена, проте лише за 6 повних календарних років служби у Військовій частині НОМЕР_1 та без урахування всіх повних календарних років служби позивача (8 повних календарних років, відповідно до того ж наказу), що підтверджується відповідним розрахунком грошового забезпечення при звільненні, який надано відповідачем до суду.

Проте позивач у позовні заяві та у додаткових поясненнях вказує на те, що має право на виплату допомоги з урахуванням його загальної вислуги - 19 років 7 місяців 7 днів.

Таким чином, спірним у даній справі є не право позивача на отримання допомоги, а визначення вірного розміру одноразової грошової допомоги, яка належала до нарахування та виплати позивачу під час звільнення з військової служби.

Суд звертає увагу позивача на те, що розмір загальної вислуги років не береться до уваги під час визначення саме розміру такої допомоги.

Розмір одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовця з військової служби визначається шляхом множення 50% розміру місячного грошового забезпечення військовослужбовця на кількість повних саме календарних років служби (а не загальної вислуги років, як про це вказує позивач), про що прямо зазначено у абзаці 2 пункту 1 частини 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ.

Враховуючи зміст зазначеної вище норми, судом відхиляються доводи позивача про те, що відповідач мав нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за усі 19 повних років служби (тобто виходячи із загальної вислуги, яка складає 19 років 7 місяців 7 днів).

Як було вказано вище, відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.01.2021 року № 26, на момент звільнення з військової служби календарна вислуга років позивача у Збройних Силах України склала 8 років 22 дні, тобто 8 повних років.

Проте судом установлено, що відповідачем було нараховано та виплачено позивачу під час його звільнення з військової служби одноразову грошову допомогу не за 8, а за 6 повних календарних років служби - за період з 14.11.2014 року по 25.01.2021 року.

Як вказує відповідач, саме у цей період позивач проходив службу у складі Військової частини НОМЕР_1 , тобто фактично відповідачем нараховано і виплачено позивачу одноразову грошову допомогу лише за період служби у Військовій частині НОМЕР_1 (оскільки, як зазначає відповідач у поясненнях, позивачем при виключенні зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 не було надано доказів невиплати сум компенсації за період проходження військової служби у інших військових частинах).

З цього приводу суд зазначає, що ані частиною 2 частини 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ, ані розділом ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 (далі - Порядок № 260), на військовослужбовців не покладено обов`язку надавати при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу певної військової частини підтверджуючих документів про неотримання якихось виплат за періоди проходження військової служби у інших військових частинах.

Одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби в силу положень частини 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ та пункту 2 розділу I Порядку № 260 входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців.

Водночас, пунктом 8 розділу I Порядку № 260 установлено, що грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника).

З огляду на викладене, нарахування та виплата одноразової грошової допомоги при звільненні позивача з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби мали бути здійснені саме відповідачем (як тією військовою частиною, в якій позивач на момент його звільнення проходив військову службу та перебував на грошовому забезпеченні).

У відзиві на позов відповідач не заперечує, що вислуга років позивача на момент його звільнення з військової служби у календарному обчисленні склала 8 років 22 дні.

Відповідно до вимог частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Матеріалами цієї справи підтверджується, що позивачу було нараховано та виплачено відповідачем одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за 6 повних календарних років служби (за період з 14.11.2014 року по 25.01.2021 року).

Вказані обставини позивачем в ході розгляду справи не спростовані.

Доказів нарахування і виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за інші 2 повні календарні роки служби суду чи отримання ним такої допомоги у інших військових частинах у минулому відповідачем суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідачем протиправно не було нараховано та не виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби додатково за 2 повні календарні роки служби, у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Позовні вимоги в іншій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Щодо обраного позивачем способу захисту суд вважає за необхідне зазначити про таке.

У позовній заяві позивач просить суд, зокрема, визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, виходячи із загальної вислуги станом на 25.01.2021 року - 19 років 7 місяців 7 днів.

Суд зауважує, що дія - це активна поведінка, під час якої приймаються певні рішення, вчиняються певні активні дії, які змінюють існуюче (статичне) положення, а бездіяльність - це пасивна поведінка, тобто невиконання будь-яких активних дій в конкретних умовах.

У даному випадку відповідачем було частково (тобто за 6 повних календарних років служби) здійснено нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а у іншій частині (тобто за 2 повні календарні роки служби) відповідачем допущено бездіяльність щодо ненарахування і невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відтак, у спірних правовідносинах мала місце бездіяльність відповідача, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік такої служби у повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 10 частини 2 та абзацом 2 частини 4 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи встановлені судом обставини, приймаючи до уваги наведені вище у цьому рішенні висновки, суд вважає за необхідне застосувати положення частини 2 статті 9 та статті 245 КАС України і частково задовольнити позовні вимоги шляхом:

- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік такої служби у повному обсязі;

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 2 повні календарні роки військової служби.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, із застосуванням положень частини 2 статті 9 та статті 245 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову, судові витрати ним понесено не було, отже, відшкодуванню вони не підлягають.

Керуючись положеннями Конституції України, Законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік такої служби у повному обсязі.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 2 (два) повні календарні роки військової служби.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Повне судове рішення складене 03 жовтня 2024 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч