Справа № 320/2797/23
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/2797/23 Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Беспалов О.О.

Ключкович В.Ю.

за участі:

секретар с/з Кващук Т.А.

позивач ОСОБА_2

пр-к позивача Олійник Л.А.

пр-к відповідача Тюріна Л.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства економіки України та ОСОБА_2 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства економіки України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 з вернулася з позовом до Міністерства економіки України, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Мінекономіки від 02.12.2022 №1588-К «Про звільнення ОСОБА_2 »;

- визнати протиправним та скасувати наказ Мінекономіки від 01.11.2022 №1479-К «Про оголошення простою у період з 01.11.2022 по 21.11.2022» у частині, що стосується позивача;

- визнати протиправним та скасувати абзац 3 пункту 1 наказу Мінекономіки від 13.11.2022 №1518-К «Про внесення змін у додаток до наказу Міністерства економіки України від 01.11.2022 №1479-К»;

- поновити ОСОБА_2 на посаді, рівнозначній посаді, яку вона займала станом на дату звільнення;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заробітної плати позивача за період листопад - грудень 2022 року та виплат, що підлягали виплаті при звільненні;

- стягнути з Мінекономіки різницю у заробітній платі та виплатах, що підлягали виплаті при звільненні, із врахуванням здійсненого перерахунку за період листопад-грудень 2022 року на користь ОСОБА_2 ;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства економіки України від 01.11.2022 №1479-К «Про оголошення простою у період з 01.11.2022 по 21.11.2022» у частині, що стосується ОСОБА_2 .

- визнано протиправним та скасовано абзац 3 пункту 1 наказу Міністерства економіки України від 13.11.2022 №1518-К «Про внесення змін у додаток до наказу Міністерства економіки України від 01.11.2022 №1479-К».

- зобов`язано Міністерство економіки України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 недоплачену частину заробітної плати у зв`язку з протиправним простоєм.

- у задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції у частині відмовлених позовних вимог, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалене рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апелянта, обґрунтовані зокрема тим, що суд першої інстанції приймаючи рішення в частині відмовлених позовних вимог щодо визнання незаконним звільнення, поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, проігнорував вимоги законодавства щодо заборони звільнення одиноких матерів та не врахував наявності у позивачки переважного права залишення на роботі. Крім того, вказує, що Мінекономіки не ліквідоване, не перебуває в процесі припинення чи ліквідації, фактично лише змінено назви ( найменування) структурних підрозділів і посад державної служби. Також, у порушення вимог ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII) відповідачем не запропоновано позивачу усі вакантні посади, а також не враховано переважне право на залишення на роботі та попереджено про наступне звільнення менше ніж за 30 календарних днів.

Також, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Міністерство економіки України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалене рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга відповідача обґрунтована тим, що в межах спірних правовідносин, при оголошенні позивачці простою, Мінекономіки діяло у відповідності до вимог законодавства. Також, звертає увагу, що позивач не зверталась із заявою про переведення її на дистанційний режим роботи, водночас, відповідно до положень КЗпП України, запровадження дистанційної роботи визначено правом роботодавця.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзивів на апеляційні скарги, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 04 липня 2024 року.

Відзиви на апеляційні скарги до суду не надходили, що не перешкоджає їх розгляду по суті.

25 червня 2024 року відповідачем подано на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду додаткові пояснення по справі №320/2797/23.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2024 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 11 вересня 2024 року.

11 вересня 2024 року у судовому засіданні задоволено частково клопотання представника позивача про витребування доказів у справі, зобов`язано відповідача подати перелік документів. Наступне судове засідання призначено на 25 вересня 2024 року.

На виконання вимог протокольної ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року відповідачем надіслано на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду клопотання про долучення додаткових документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні учасники судового процесу підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг та заперечень на апеляційні скарги відповідно.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з грудня 2009 року ОСОБА_2 працювала в Мінекономіки на різних посадах.

Наказом відповідача від 23.05.2022 №475-К позивача переведено з посади головного спеціаліста відділу нотифікацій та обробки запитів управління співробітництва з СОТ Департаменту багатосторонніх та двосторонніх торговельних угод на посаду головного спеціаліста відділу нотифікацій та обробки запитів управління нотифікації, обробки запитів та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями Департаменту багатосторонніх та двосторонніх торговельних угод з 23.05.2022.

Наказом Мінекономіки від 02.09.2022 №2913 «Про структуру апарату Міністерства економіки України» внесені зміни до структури Міністерства та 08.09.2022 затверджено штатний розпис.

01.11.2022 Мінекономіки видано наказ №1479-К «Про оголошення простою у період з 01.11.2022 по 21.11.2022», яким оголошено простій працівників Мінекономіки у період, визначений згідно з додатком до цього наказу, до якого включено, зокрема, ОСОБА_2 з періодом простою з 03.11.2022 по 21.11.2022 (а.с.27).

В свою чергу, 03.11.2022 позивачу повідомлено, що у зв`язку із внесенням змін до структури Міністерства наказом Мінекономіки від 02.09.2022 №2913 та затвердженням 08.09.2022 нового штатного розпису, її посада скорочена.

Позивачу запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу нотифікацій та обробки запитів управління співробітництва з СОТ Департаменту торговельних угод та розвитку експорту та попереджено, що у разі відмови від переведення на запропоновану посаду її буде звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII (а.с.21).

Надалі, наказом Мінекономіки від 13.11.2022 №1518-К «Про внесення змін у додаток до наказу Міністерства економіки України від 01.11.2022 №1479-К» у додатку до наказу від 01.11.2022 №1479-К змінено період простою ОСОБА_2 з « 03.11.2022 по 21.11.2022» на « 03.11.2022, з 15.11.2022 по 21.11.2022» (а.с.26).

Наказом Мінекономіки від 02.12.2022 №1588-К «Про звільнення ОСОБА_2 » позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу нотифікацій та обробки запитів управління нотифікації, обробки запитів та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями департаменту багатосторонніх та двосторонніх торговельних угод 05.12.2022 у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII (а.с.42).

Вважаючи протиправними зазначені вище накази Мінекономіки позивач звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що у вересні 2022 року відбулося скорочення посади позивачки внаслідок зміни структури та штатного розпису апарату Міністерства економіки. Оскільки, позивач від переведення на запропоновану рівнозначну посаду відмовилася, своєчасно була попереджена про майбутнє звільнення та не виявила бажання про переведення на інші запропоновані вакантні посади, суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість наказу Мінекономіки від 02.12.2022 №1588-К «Про звільнення ОСОБА_2 ». Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність наказів про оголошення позивачці простою та визначення його періоду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Так, в силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 (далі -Закон №889-VIII) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Частинами другою, третьою статті 5 Закону № 889-VIII передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Наразі, питання простою державних службовців нормами Закону №889-VIII не врегульовано, відповідно до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КЗпП України.

Так відповідно до ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Згідно з ч.ч. 1 - 4 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити роботодавця чи бригадира, майстра або посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується.

Простоєм вважається вимушене призупинення роботи. При цьому, оплата праці за час простою залежать від того з чиєї вини він виник.

Як вбачається зі змісту наказу Мінекономіки від 01.11.2022 №1479-К «Про оголошення простою у період з 01.11.2022 по 21.11.2022», його видано у зв`язку з відсутністю технічних умов або інших незалежних від працівника та роботодавця причин, що унеможливлюють виконання ними своїх функціональних обов`язків під час збройної агресії Російської Федерації проти України, та указу Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану України» (т.1, а.с.89).

На разі, зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Пунктом 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Тобто, вказаним Указом встановлено можливість обмеження конституційного права на працю, але в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

В свою чергу, відповідачем, під час розгляду справи судом першої інстанції, не надано жодних доказів на підтвердження необхідності в межах спірних правовідносин обмежити конституційне право на працю позивача саме для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Крім того, у спірному наказі про оголошення простою у роботі позивача, відповідачем не зазначено обставини, які б свідчили про відсутність технічних умов або інших незалежних від працівника (позивача) та роботодавця (відповідача) причин, що унеможливлюють виконання ними своїх функціональних обов`язків під час збройної агресії Російської Федерації проти України, а також не надано жодних доказів на підтвердження існування обставин, що створюють загрозу життю та здоров`ю, а саме позивачу, які об`єктивно були б підставою для оголошення простою не існують, а відповідач, в умовах воєнного стану, діючи фактично на власний розсуд, встановив простій у роботі.

Не надано таких доказів і на обґрунтування апеляційної скарги відповідача.

Колегія суддів звертає увагу, що у Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженому наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75, станом на час перебування позивача в простої Київська область та/або м. Київ, де знаходиться Мінекономіки, відсутні.

Отже, на момент прийняття спірного наказу на території Київської області (м. Київ) не велись воєнні (бойові дії) та така територія не перебувала в тимчасовій окупації, убачається, що прямої загрози життю та здоров`ю позивача, яка б була об`єктивною причиною встановлення простою у роботі працівника даного державного органу не існувало.

Також, Мінекономіки у період воєнного стану безперервно функціонує та зупинення роботи (що є однією із підстав для оголошення простою) не відбулось.

За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що самої по собі дії правового режиму воєнного стану в Україні недостатньо для оголошення простою в роботі конкретного працівника, у даному випадку позивача, якщо державний орган продовжує функціонувати.

При цьому, відповідачем не надано жодного обґрунтування оголошення простою саме окремим працівникам з 01.11.2022 по 21.11.2022.

Також, оголошуючи простій, відповідач не з`ясував можливості переведення працівників на іншу роботу на період введення простою, не пропонував позивачу, зокрема, переведення з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на весь час простою, що свідчить про порушення відповідачем вимог ст. 34 КЗпП України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем, згідно вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, не доведено наявність правових підстав для прийняття у відношенні позивача оскаржуваних наказів від 01.11.2022 №1479-К та від 13.11.2022 №1518-К, відповідно такі є протиправними та підлягають скасуванню.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, наказом про оголошення простою одночасно обмежено розмір оплати позивачці на час простою.

Отже, зважаючи на протиправність та скасування оскаржуваних наказів від 01.11.2022 №1479-К та від 13.11.2022 №1518-К, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним і достатнім способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити недоплачену позивачу у зв`язку з протиправним простоєм частину заробітної плати.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, підстави до її задоволення відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про обґрунтованість позовних вимог у частині визнання протиправним та скасування наказу Мінекономіки від 02.12.2022 №1588-К «Про звільнення ОСОБА_2 » колегія суддів виходить з наступного.

Припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення регламентовано статтею 87 Закону №889-VIII.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Як вже зазначалось вище, з 23.05.2022 ОСОБА_2 була переведена на посаду головного спеціаліста відділу нотифікацій та обробки запитів управління нотифікації, обробки запитів та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями Департаменту багатосторонніх та двосторонніх торговельних угод.

Відповідно до наказу Мінекономіки «Про структуру апарату Міністерства економіки України» №2913 від 02.09.2022 затверджено нову структуру апарату Мінекономіки та 08.09.2022 затверджено новий штатний розпис на 2022 рік( яким передбачено скорочення 236 штатних посад), згідно з якими в структурі апарату Мінекономіки відсутні Департамент багатосторонніх та двосторонніх торговельних угод(усього посад 34), який складався з трьох управлінь, в тому числі - управління нотифікації, обробки запитів та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями (посад по управлінню-11), до складу якого входив відділ нотифікації та обробки запитів( посад по відділу-5), до штату якого входило 3 посади головних спеціалісті, одну з яких обіймала позивач.

Наразі, в структурі Мінекономіки передбачено Департамент торговельних угод та розвитку експорту, який складається з двох управлінь (посад по департаменту-34), зокрема, управління співробітництва з СОТ(посад по управлінню -13), до складу якого входить три відділи, в тому числі - відділ нотифікації та обробки запитів( посад по відділу - 4 з них -3 головних спеціаліста), посаду головного спеціаліста в якому і було запропоновано позивачці під час попередження про звільнення.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції що, у вересні 2022 року відбулось скорочення посади позивача внаслідок зміни структури та штатного розпису Мінекономіки.

Водночас із аналізу ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VІІІ вбачається, що існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до п. 1 ч. 1 цієї статті включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.

Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 11.05.2023 у справі №380/9574/21, від 27.06.2023 у справі №120/3712/21-а, від 14.09.2023 у справі №640/15737/22 та від 31.01.2024 у справі №400/4445/22.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону №889-VІІІ рівнозначна посада - це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 6 Закону №889-VІІІ посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

Встановлюються такі категорії посад державної служби:

1) категорія "А" (вищий корпус державної служби) - посади: Керівника Апарату Верховної Ради України та його заступників; керівника апарату (секретаріату) постійно діючого допоміжного органу, утвореного Президентом України; Державного секретаря Кабінету Міністрів України та його заступників, державних секретарів міністерств; керівників центральних органів виконавчої влади, які не є членами Кабінету Міністрів України, та їх заступників; керівників апаратів Конституційного Суду України, Верховного Суду, вищих спеціалізованих судів та їх заступників, керівників секретаріатів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та їх заступників, Голови Державної судової адміністрації України та його заступників; керівників державної служби в інших державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, та їх заступників;

2) категорія "Б" - посади: керівників та заступників керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення; керівників державної служби у державних органах, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення; керівників та заступників керівників структурних підрозділів державних органів незалежно від рівня юрисдикції таких державних органів;

3) категорія "В" - інші посади державної служби, не віднесені до категорій "А" і "Б".

Визначення підкатегорій посад державної служби та прирівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Перелік посад державної служби, що прирівнюються до відповідних підкатегорій, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 (далі - Перелік №15).

Наразі, дослідивши вказаний Перелік №15 судом встановлено, що посади головних спеціалістів міністерств відносяться до однієї і тієї ж категорії (В) та підкатегорії (В1).

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується позивачем, 03.11.2022 її попередження про те, що наказом Мінекономіки від 02.09.2022 №2913 «Про структуру апарату Міністерства економіки України» внесені зміни до структури Міністерства та 08.09.2022 затверджено новий штатний розпис, згідно з яким її посада скорочена. ОСОБА_2 запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу нотифікацій та обробки запитів управління співробітництва з СОТ департаменту торговельних угод та розвитку експорту від якої позивач відмовилася, що підтверджується її підписом у попередженні про звільнення від 03.11.2022.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що запропонувавши позивачу переведення на посаду головного спеціаліста відділу нотифікацій та обробки запитів управління співробітництва з СОТ департаменту торговельних угод та розвитку експорту Мінекономіки, відповідач виконав встановлений ч. 3 ст. 87 Закону №889-VІІІ обов`язок під час попередження державного службовця про наступне звільнення запропонувати іншу рівнозначну посаду державної служби.

При цьому позивачем не доведено, що запропонована посада створює їй дискримінаційні, нерівні умови праці.

Крім того, позивачку попереджено, що у разі відмови від переведення на запропоновану посаду її буде звільнено через 30 календарних днів з дня попередження за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII.

При цьому, їй надано перелік наявних вакантних посад( в кількості 11) для можливого переведення на одну з них для подальшого проходження державної служби (т.2,а.с.37), з яким позивачка ознайомилася, підтверджується підписом позивача у бланку попередження ознайомлення.

Наразі, позивач не надала доказів того, що вона погодилася на переведення на будь-яку з запропонованих посад.

Отже, зважаючи на встановлений судом факт пропонування позивачу рівнозначної посади державної служби та відмови від такої, посилання ОСОБА_2 на неврахування відповідачем переважного права позивача на залишенні на роботі є необґрунтованими.

Також колегія суддів враховує, що з попередженням про звільнення ОСОБА_2 ознайомлено 03.11.2022, а згідно з наказом Мінекономіки від 02.12.2022 №1588-К позивача звільнено з 05.12.2022, тобто через 32 дні після попередження позивача про наступне звільнення.

Щодо доводів позивача про те, що вона є одинокою матір`ю двох малолітніх дітей, звільнення якої не допускається, суд зазначає наступне.

Так, з матеріалів справи встановлено, що відповідно до наявних у матеріалах справи свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), яким станом момент спірного звільнення позивача з посади виповнилося 5 та 7 років.

Згідно з ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Наразі, «одинока матір» на законодавчому рівні не визначено, водночас 06.11.1992 поняття «одинокої матері» було визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Згідно з п. 9 цієї постанови одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує та утримує дитину сама.

Також, згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 18.03.2021 у справі №818/1350/16, «одинока мати» - це жінка, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, що підтверджується випискою з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька малюка відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 135 Сімейного кодексу; документом про народження дитини, виданий компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (для дітей, народжених за межами України), вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама, що підтверджується рішенням суду про позбавлення відповідача батьківських прав, рішенням органів опіки та піклування або суду щодо участі батька (матері) у вихованні дитини.

Відповідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.04.2022 у справі №320/11614/20, для визнання статусу «одинокої матері» необхідно встановити дві ознаки: жінка і виховує дитину, і сама її утримує.

З матеріалів справи вбачається, що у свідоцтвах про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 батьком дітей позивачки зазначено ОСОБА_7 .

Водночас жодного з перелічених доказів про підтвердження відсутності участі батька у вихованні дитини, позивачем не було надано суду.

Разом з тим, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05.10.2023 у справі № 754/1885/22 частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, вирішено стягувати з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей аліменти в розмірі 8000 грн по 4000 грн на кожну дитину але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.02.2022.

Постановою Київського апеляційного суду від 26.01.2024 рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05.10.2023 змінено, вирішено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 аліменти в розмірі 8 000 грн, по 4 000 грн на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.02.2022 до досягнення дітьми повноліття.

При цьому в мотивувальній частині постанови Київського апеляційного суду від 26.01.2024 у справі № 754/1885/22 зазначено, що відповідач, за домовленістю з позивачем, щомісяця здійснював грошові перекази на картковий рахунок позивача на виконання аліментних зобов`язань у період з 08.02.2022 по 21.07.2023.

Отже, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 в межах спірних правовідносин не відноситься до одиноких матерів, звільнення яких згідно з ч. 3 ст. 184 КЗпП України не допускається.

Таким чином, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що в сукупності, звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділу нотифікацій та обробки запитів управління нотифікації, обробки запитів та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями департаменту багатосторонніх та двосторонніх торговельних угод 05.12.2022 у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII здійснено відповідачем у відповідності до вимог законодавства, а правові підстави для визнання протиправним і скасування наказу Мінекономіки від 02.12.2022 №1588-К «Про звільнення ОСОБА_2 » відсутні.

Інші доводи апелянтів, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду першої інстанції не спростовують. При цьому, колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційних скаргах доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Міністерства економіки України та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: О.О. Беспалов

В.Ю. Ключкович

(повний текст постанови складено 04.10.2024р.)