Справа № 320/2420/21
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/2420/21 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, яким просив:

- визнати неправомірною бездіяльність Офісу Генерального прокурора в частині невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні 31 жовтня 2019 року у розмірі 28241,68 грн середнього місячного заробітку та щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі 28241,68 грн, середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснено відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100;

- стягнути з Офісу Генерального прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні із розрахунку в сумі 1344,842 грн за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 31 жовтня 2019 року по день фактичного розрахунку.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року, залишеним без змін постановами Шостого апеляційного адміністративного суду 01 вересня 2021 року, позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні 31 жовтня 2019 року у розмірі 35 081,55 грн;

- стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку із звільненням у розмірі 35 081,55 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 20 грудня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та скасовано рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку та про стягнення з Офісу Генерального прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні із розрахунку в сумі 1 344,842 грн. за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 31 жовтня 2019 року по день фактичного розрахунку.

У скасованій частині справу №320/2420/21 направлено на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року адміністративний позов задоволено частково, стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні (з 01 листопада 2019 року по 19 січня 2023 року) у розмірі 15852,15 грн.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким позовні вимоги в даній частині задовольнити:

- визнати неправомірною бездіяльність Офісу Генерального прокурора в частині невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку;

- стягнути з Офісу Генерального прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні із розрахунку в сумі 1670,55 грн за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 31 жовтня 2019 року по 19 січня 2023 року, обраховуючи суму стягнення пропорційно розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом не надано мотивованої оцінки кожному аргументу позивача щодо наявності підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Апелянт зазначив про те, що зменшення судом першої інстанції розміру суми відповідальності за прострочення відповідачем належних при звільненні виплат не відповідає нормам матеріального права та висновкам Верховного Суду.

Додатково зазначив про те, що виходячи з принципу пропорційності, враховуючи суму усіх належних виплат при звільненні та суму невиплаченої вихідної допомоги, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 379 919,65 грн.

Відповідач подав до суду відзив, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку з встановленим розміром заборгованості, характером заборгованості та діями позивача, суд першої інстанції обґрунтовано та справедливо визначив розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції наказом ОСОБА_1 з 04 лютого 2004 року працював в органах прокуратури на різних посадах.

15 березня 2016 року позивача призначено прокурором відділу екстрадиції Управління міжнародно-правового співробітництва Департаменту міжнародного співробітництва Генеральної прокуратури України в порядку переведення з Прокуратури Київської області.

Наказом Генерального прокурора України від 29 жовтня 2019 року №1308ц позивача звільнено з посади прокурора відділу екстрадиції Управління правової допомоги та екстрадиції Департаменту міжнародного співробітництва Генеральної прокуратури України на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" з 31 жовтня 2019 року.

Відповідно до відомостей розрахункового листа ОСОБА_1 за жовтень 2019 року останньому не виплачено вихідну допомогу при звільненні.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду 01 вересня 2021 року, позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні 31 жовтня 2019 року у розмірі 35 081,55 грн;

- стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку із звільненням у розмірі 35 081,55 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог (щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні) відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 20 грудня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та скасовано рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку та про стягнення з Офісу Генерального прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні із розрахунку в сумі 1 344,842 грн. за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 31 жовтня 2019 року по день фактичного розрахунку.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції у вказаній частині та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив про те, що під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно витребувати у відповідача та дослідити довідку про середньомісячний та середньоденний заробіток позивача за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення позивача, а також визначити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з урахуванням правових позицій Великої Палати Верхового Суду, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, розмір відповідальності за прострочення відповідачем належних при звільненні позивача суми виплат становить 15 852,15 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

При цьому згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що норми, зокрема, ч. 1 ст. 117 КЗпП України у цій справі застосовуються у редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року. Водночас з урахуванням положень ч. 1 ст. 58 Конституції України указані приписи в частині строкового обмеження виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, застосовуються до спірних правовідносин, починаючи саме з 19 липня 2022 року, а відтак шестимісячний строк за згаданими правилами закінчується 19 січня 2023 року.

У свою чергу, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Указаний правовий висновок щодо застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року у справі №280/3370/21, від 29 вересня 2022 року у справі №160/2006/21, від 15 вересня 2022 року у справі №640/25949/19, від 20 травня 2020 року у справі № 816/1640/17, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та у подальшому підтримана у постановах Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі № 420/428/20, від 26 січня 2022 у справі №280/4816/20 року.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абз. 3 п. 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку №100).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Згідно з довідкою Офісу Генерального прокурора від 02 лютого 2024 року № 21-58зп середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за серпень-вересень 2019 року становить - 1670,55 грн (33 410,90 грн/ 20 днів).

Отже середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню за період з 01 листопада 2019 року по 19 січня 2023 року (1176 дні) та відповідно становить 1 964 566,80 грн (1670,55 грн х 1176 днів).

У свою чергу, судовою колегією враховується, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Відповідно до згаданої вище постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цьому ж рішенні суд касаційної інстанції вказав, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з урахуванням зазначених висновків Великої Палати Верховного Суду здійснив розрахунок розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив про помилковість визначення судом першої інстанції суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та наполягав на необхідність застосування принципу пропорційності належних до виплати сум та суми невиплаченої вихідної допомоги.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що фактично зміст ч. 1 ст. 117 КЗпП України із набранням чинності Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням "але не більше як за шість місяців". Отже, обмеживши з 19 липня 2022 року шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми ч. 1 ст. 117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19 липня 2022 року.

Викладене, на переконання судової колегії, не дає підстави вважати неможливим з огляду на приписи ч. 5 ст. 242 КАС України застосування до спірних правовідносин сформульованих Великою Палатою Верховного Суду правових позицій щодо застосування приписів ст. 117 КЗпП України у редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом в постанові від 20 червня 2024 року по справі №120/10686/22.

Надаючи оцінку спірним правовідносин через призму правозастосування норми ст. 117 КЗпП України Великою Палатою Верховного Суду, судова колегія зауважує, що на момент звільнення спору між позивачем та відповідачем з приводу повноти проведеного розрахунку не існувало, до суду з позовом позивач звернувся лише в березні 2021 року, тобто через один рік та шість місяців з моменту звільнення, водночас сума вихідної допомоги є в рази меншою порівняно із сумою середнього заробітку за 1176 дні (1 964 566,80 грн), а тому з урахуванням наведених вище обставин, враховуючи наявність різних критерії визначення розрахунку суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції не може погодитись з доводами апелянта щодо помилковості розрахунків суду першої інстанції здійснених з урахуванням майнових втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні та необхідністю застосування до спірних правовідносин виключно принципу пропорційності.

Судова колегія зауважує, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне зазначити, що наявність технічних помилок при здійсненні судом першої інстанції загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не впливає на правильність висновків по справі та розрахунок майнових втрат позивача пов`язаних із затримкою виплати допомоги при звільненні.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

Є.В. Чаку