Справа № 200/4912/23
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року справа №200/4912/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року (головуючий суддя І інстанції - Голошивець І.О.) у справі № 200/4912/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, в якому просив суд:

-визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в

Донецькій області, яка полягає у нездійснені ОСОБА_1 нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у кількості 56 днів, як учаснику бойових дій, за 2016, 2017, 2018, та 2021 роки;

-стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, у загальній кількості 56 діб, як учасника бойових дій, за 2016, 2017, 2018, та 2021 роки;

-зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області внести зміни в наказ № 274 о/с від 07.05.2021 року, зазначивши підстави для звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 - за п. 2 ч. 1 ст. 77 (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції);

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 невиплачену одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (з врахуванням вже виплаченої суми);

-стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошові кошти витрачені на правову допомогу.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області, яка полягає у нездійсненні ОСОБА_1 нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у кількості 56 днів, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2021 роки.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у загальній кількості 56 днів, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2021 роки.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 2000,00 (дві тисячі) гривень 00 коп. витрачені на правничу допомогу.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального процесуального права, просив суд скасувати удове рішення та відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач не має права на грошову компенсацію за невикористані відпусток, оскільки це не передбачено діючим законодавством.

Вважає, що стягнення правничої допомоги у розмірі 2000,00 грн. не відповідає діючому законодавству у разі часткового задоволення позовних вимог.

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , є учасником бойових дій, що підтверджується наявним в матеріалах справи рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (учасниками війни) від 15.04.2016 року №6/І/V/22.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради від 21.09.2021 (дійсного до 01.09.2022) позивач є інвалідом 3 групи та має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки виданої військовою частиною НОМЕР_3 від 16.04.2022 №1/501, позивач перебував на військовій службі в військовій частині НОМЕР_3 з 15.03.2022.

Відповідно до довідки виданої ГУ НП в Донецькій області від 18.05.2021 №2549/05/12-2021, позивач в період з 22.08.2014 по 06.11.2015, з 07.11.2015 по 30.04.2018 брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області.

Відповідно до наявного в матеріалах справи наказу по особовому складу Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 07.05.2021 року №274 о/с вирішено: відповідно до розділу VII Закону України «Про національну поліцію» звільнити зі служби в поліції: за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) підполковника поліції ОСОБА_1 (0112534) - начальника сектору публічного порядку відділу превенції і Краматорського районного управління поліції з 07 травня 2021 року без встановлення йому у травні 2021 року премії. Вислуга років на 07 травня 2021 року у календарному обчисленні та для виплати одноразової грошової допомоги складає - 24 роки 09 місяців 03 дні, у пільговому обчисленні - 36 років 09 місяців 02 дні. Вважати невикористану відпустку за 2021 рік у кількості 15 діб. Підстава: рапорти ОСОБА_1 від 27.04.2021.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії рапорту позивача від 27.04.2021, судом встановлено, що даний рапорт скерований позивачем на ім`я начальника ГУ НП в Донецькій області генерала поліції ОСОБА_2 , з проханням звільнити його з національної поліції України за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» за власним бажанням, у зв`язку з тим, що його не влаштовує режим роботи та заробітна плата. Позивачем зазначено, що від проходження військово-лікарської комісії відмовляється тому що вважає себе здоровим. Наслідки відмови від проходження ВЛК йому роз`яснені з ними згоден. Даний рапорт був написаний позивачем власноруч та підписаний. У нижній частині рапорту в резолюції зазначено - «Клопочу по суті рапорта» - в.о. начальника Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області. У верхній частині рапорту в резолюції зазначено «У встановленому порядку».

Відповідно до наявної копії другого рапорту позивача скерованого на ім`я начальника ГУ НП в Донецькій області генерала поліції ОСОБА_2 позивачем від 27.04.2021, судом встановлено, що позивач наполягав на своєму звільненні зі служби національної поліції України з 07.05.2021 року та ним же було зазначено, що на момент звільнення він не перебуватиме на лікарняному у відпустці, у добовому наряді. Даний рапорт написаний та підписаний позивачем власноруч. В нижній частині рапорту в резолюції зазначено наступне, «клопочу по суті рапорту» в.о. начальника Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області.

Відповідно до наявної в матеріалах справи постанови виданої ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» медичної (військово-лікарської комісії) від 27.05.2021 №13, в якій зазначено, що на час звільнення зі служби в поліції (07.05.2021) підполковник поліції ОСОБА_1 1979 року народження, колишній начальник сектору публічного порядку відділу превенції Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області. Діагноз та постанова медичної (військово-лікарської) комісії причинний зв`язок захворювання (поранення, контузії, травми, каліцтва): гіпертонічна хвороба ІІ стадії, 3 ступеню, ризик високий, кризовий перебіг (неускладнений гіпертонічні кризи: 31.12.2020, 05.04.2021, 19.04.2021). Гіпертензивне серце. Недостатність мітрального клапану І (першого) ступеню, недостатність трикуспідального клапану І (першого) ступеню зі збереженою систолічною функцією лівого шлуночка (ФВ 66%) СН І (один). Дисциркуляторна енцефалопатія гіпертонічного та атеросклеротичного генезу І-ІІ (першого, другого) ступеню з ліпотимічними станами цефалгією, вестибулопатією, астенічним синдромом. Остеохондроз шийного, грудного відділів хребта з нестабільністю в сегментах С2-С4, протрузіями міжхребцевих дисків С2-С6, килою С6-С7, килою Шморля Th хребця з цервікалгією. Захворювання, Так, одержані під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення. Постанова медичної (військово-лікарської) комісії щодо ступеню придатності до військової служби на основі статті: 39 «б», 41 «в», 71 «б», 23 «г» графи І Переліку захворювань і фізичних вад, що перешкоджають проходженню служби в поліції Наказу МВС України №285 від 03.04.2017 р. Непридатний до служби в поліції. Підстава: протокол засідання М(ВЛ)К №13 від 27.05.2021.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ №369017 обласною МСЕК №1 м. Краматорська від 17.08.2021 позивачу встановлена третя група інвалідності захворювання так одержані під час безпосередньої участі в АТО забезпеченні її проведення.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках виданою обласною МСЕК №1 м. Краматорська серії 12ААА №050180 від 17.08.2021, позивачу первинно одноразово 50% захворювання, так одержані під час безпосередньої участі в АТО, забезпеченні її проведення.

Представником позивача, адвокатом Овчаренко О.О. на адресу відповідача був скерований адвокатський запит від 06.07.2023, в якому він просив здійснити нарахування та виплату позивачу компенсації за всі дні невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки та внести зміни в наказ ГУ НП в Донецькій області №274о/с від 07.05.2021 які стосуються причин звільнення позивача зі служби в поліції та враховуючи постанову ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» (військово-лікарська) комісія №13 від 27.05.2021, а також довідки Обласною медико-соціальною експертною комісією №1 (м. Краматорськ) серії 12 ААА №050180 від 17.08.2021 та серії 12 ААА №369017 від 17.08.2021, зазначивши в наказі підстави звільнення зі служби - за станом здоров`я (через хворобу).

З наявної в матеріалах справи відповіді Управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 12.07.2023 року №47аз/12/02-2023, встановлено, що відповідач відмовив у нарахуванні та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій посилаючись на відсутність таких підстав.

Стосовно питання внесення змін у наказ, щодо підстав звільнення відповідач зазначив, що на підставі власноруч складених рапортів від 27.04.2021 наказом ГУНП в Донецькій області від 07.05.2021 № 274 о/с ОСОБА_1 звільнено із служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» з 07 травня 2021 року.

Звернено увагу, що у рапорті від 27.04.2021 щодо звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням він зазначив, що відмовляється від проходження військово-лікарської комісії, у зв`язку з тим, що вважав себе здоровим, а також, що наслідки відмови від проходження військово-лікарської комісії йому роз`яснені і він з ними згоден.

Також під час з`ясування причин звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за власним бажанням він повідомив керівництву ГУНП в Донецькій області, що бажає звільнитись зі служби в Національної поліції за власним бажанням та наполягає на своєму звільненні з 07 травня 2021 року у зв`язку з тим, що його не влаштовував графік роботи та заробітна плата, про що також було зазначено в його рапорті від 27.04.2021.

У зв`язку з цим, звільнення працівників поліції за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) відповідно до ЗУ «Про Національну поліцію» не передбачає виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50%, яка встановлена ч.1 ст.9 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Таким чином, законні підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відсутні.

Відповідно до довідки щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, ОСОБА_1 за період проходження служби в ГУ НП в Донецькій області за 2016-2021 роки, складеної Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку від 11.10.2023 №1116/26/07-2023, в якій відповідач зазначив, що згідно з обліками управління кадрового забезпечення додаткову відпустку, як учасник бойових дій, ОСОБА_1 використав за 2019 рік в період з 16.02.2019 по 01.03.2019 (наказ ГУНП в Донецькій області від 15.02.2019 № 73 о/с), за 2020 рік в період з 01.03.2020 по 14.03.2020 (наказ ГУНП в Донецькій області від 20.02.2020 № 67 о/с). Рапортів ОСОБА_1 щодо надання додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2016- 2018 роки та за 2021 рік до підрозділів кадрового забезпечення не надходило. Враховуючи вищевикладене, законні підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 2016-2018 роки та 2021 рік відсутні.

Спірним питанням даної справи є нарахування та виплата позивачу грошової компенсації за невикористані ним дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, та 2021 роки, внесення змін у наказ ГУ НП в Донецькій області №274 о/с щодо підстав звільнення, а саме не «за власним бажанням» як зазначено у наказі, а «через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції», стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та стягнення грошових коштів за правничу допомогу.

Спірним питанням даної справи є правомірність заявлених вимог позивача.

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в частині нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у загальній кількості 56 днів, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2021 роки.

При цьому, суд першої інстанції стягнув з відповідача понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги, тобто в частині задоволених вимог позивача, у т.ч. щодо стягнення понесених судових витрат на правничу допомогу

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог та зазначає наступне.

Щодо суті позовних вимог.

Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин першої та третьої ст. 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Закон України «Про відпустки» установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про відпустки установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2)додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті13,14і15цьогоЗакону); 3)творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4)соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5)відпустки без збереження заробітної плати (статті25,26цьогоЗакону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки»).

Аналогічні положення містяться в частині першій ст. 83 КЗпП України.

Відповідно до частин дев`ятої, десятої та одинадцятої ст. 93 Закону №580-VIII поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, вбачається, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки положеннями Закону №580-VIII і Порядком МВС №260, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки».

Так, відповідно до частини першої ст. 24 Закону України «Про відпустки» і частини першої ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Дана правова позиція узгоджується із позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року по справі №160/10875/19, від 31 березня 2021 року в справі №320/3843/20.

Статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п. 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються пільги (серед іншого) з використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Матеріали справи не містять доказів виплаті позивачу компенсації невикористаної частини додаткової оплачуваної відпуски, як учаснику бойових дій у кількості 56 днів, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2021 роки, відтак, на час прийняття наказу про звільнення позивача, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати вищевказаної грошової компенсації.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в цій частині та відновлення порушеного права позивача на отримання спірних компенсацій.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивач витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі статтею 13 Закону №5076-VI адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Статтею 30 Закону №5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З вимог статті 134 КАС України вбачається, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19.

Позивачем до суду подані: договір від 05 липня 2023 року про надання юридичних (адвокатських) послуг; Акт здійснення розрахунку за надані юридичні (адвокатські) послуги за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг від 05 липня 2023 року, між адвокатом Овчаренко О.О. та ОСОБА_1 оформленого як додаток до Договору від 05.07.2023 року про надання правової допомоги; акт надання юридичних (адвокатських) послуг від 05.07.2023 року; ордер серії АН №1101712 від 06.09.2023 року; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №4137 виданого Головою Донецької обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 30.11.2011 року.

Відповідно до акту здійснення розрахунку за надані юридичні (адвокатські) послуги за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг від 05 липня 2023 року, між адвокатом Овчаренко О.О. та ОСОБА_1, оформленого як додаток до Договору від 05.07.2023 року про надання правової допомоги яким зазначено, що адвокатом Овчаренко О.О., згідно договору про надання правової допомоги від 05.07.2023 року надано правову допомогу наступного характеру:

- ознайомлення з документами ОСОБА_1 стосовно з його звільненням зі служби в НП, нарахування грошового забезпечення, проходження та результатів ВЛК, та іншими матеріалами для звернення до суду за захистом порушених прав, попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин, оцінка правової позиції судів України, дата 05.07.2023, кількість витраченого часу 2 години, вартість 1500 грн.;

- підготування та направлення до ГУНП в Донецькій області адвокатського запиту та копій необхідних документів, дата 05.07. - 06.07.2023, кількість витраченого часу 2 години, вартість 1500 грн.;

- складання позовної заяви, підготування копій матеріалів для сторін, засвідчення належним чином копій матеріалів, складання акту надання юридичних послуг, та акту здійснення розрахунку, направлення позову до Донецького окружного адміністративного суду; дата 25.08.2023 - 06.09.2023, кількість витраченого часу 4 години, вартість 3000грн.;

- в графі всього зазначено: на момент звернення до суду із позовною заявою: кількість витраченого часу (годин) - 8 годин - вартість 6000 грн.; участь в Донецькому окружному адміністративному суді при розгляді справи, кількість витраченого часу (годин) 2 години - вартість 1500 грн.

Відповідно до вищезазначеного акту здійснення розрахунку, позивач сплатив узгоджений сторонами адвокату гонорар в розмірі (частково) 2000 грн., а адвокат отримав зазначені кошти 05.07.2023 року, про що позивачем та адвокатом було засвідчено особистими підписами зазначений акт здійснення розрахунку.

До договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 05.07.2023 року, був також наданий акт надання юридичних (адвокатських) послуг від 05.07.2023 року, відповідно до якого позивач підтверджує факт належного отримання послуг відповідно до положень договору від 05.07.2023 року, а також не має претензій до адвоката стосовно отримання від нього послуг, вказаних у цьому акті.

У рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23рп/2009 вказано, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Апеляційний суд зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг та умовами договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема ,заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що понесені позивачем судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу адвоката підлягають частковому стягненню за рахунок бюджетних асигнувань управління у розмірі 1 000,00 грн., що є співмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг відповідача, з урахуванням часу, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг).

Таким чином суд дійшов висновку, що з Головного управління Національної поліції в Донецькій області слід стягнути на користь позивача, грошові кошти витрачені ним на правову допомогу у розмірі 1 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити постанову суду першої інстанції на виконання положень ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року у справі № 200/4912/23 - задовольнити частково

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року у справі № 200/4912/23 - змінити.

Абзац 4 (четвертий) резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року у справі № 200/4912/23 викласти у наступній редакції:

«Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (адреса: 87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, буд.86 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) грошові кошти у сумі 1000,00 (одна тисяча) гривень 00 коп. витрачені на правничу допомогу.».

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року у справі № 200/4912/23 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 жовтня 2024 року.

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв

І.Д.Компанієць