Справа № 280/6243/24
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року Справа № 280/6243/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання Тетерюк Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_2 ), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 17 травня 2023 року по 17 листопада 2023 року (6 місячний термін для обрахування середнього заробітку, встановлений Законом № 2352-ІХ);

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 травня 2023 року по 17 листопада 2023 року в розмірі 73 690,16 грн.

Позовна заява подана представником позивача адвокатом Яковлевим В.В., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія ВВ №1019977.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 16.05.2016 по 27.04.2019 позивач проходив військову службу за контрактом у ВЧ НОМЕР_2 . Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07.06.2022 по справі №280/12478/21 зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 16 травня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення, січень 2008 року. 17.05.2023 на виконання рішення суду у справі №280/12478/21 ВЧ НОМЕР_2 сплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення в розмірі 71 842,70 грн. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17.07.2023 у справі №280/3726/23 визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2019 по 16.05.2023 включно та стягнуто з ВЧ НОМЕР_2 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2019 по 16.05.2023 включно у сумі 71 829,34 грн. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.05.2024 у справі №280/2328/24 зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 27.04.2019 включно із застосуванням щомісячної фіксованої індексації в розмірі 4095,31 грн. 26.06.2024 на виконання вказаного вище рішення ВЧ НОМЕР_2 сплатила позивачу індексацію різницю за період з 01.03.2018 по 27.04.2019 в сумі 56 070,94 грн. НА думку позивача, факт здійснення виплати індексації, а також наявність судового рішення про стягнення індексації, яке набрало законної сили свідчить про порушення відповідачем строків розрахунків при звільнені, встановлених статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). Позивач зазначає, що спірний період тривав з 28 квітня 2019 року (наступний день за датою звільнення позивача) по 25 червня 2024 року (день, який передував дню повного розрахунку з належних позивачу грошових коштів). Тобто спірні правовідносини охоплюють період, який виник, як до, так і після 19 липня 2022 року. Натомість за період з 28.04.2019 по 16.05.2023 середній заробіток вже було стягнуто на користь позивача в розмірі 71 829,34 грн на підставі рішення суду у справі №280/3726/23. За цей проміжок часу позивач відновив своє порушене право, тоді як за період з 17 травня 2023 року по дату остаточного розрахунку з належних позивачу грошових коштів 26 червня 2024 року питання про стягнення середнього заробітку не вирішувалося в судовому порядку. Вказує, що застосовувати за період після 19 липня 2022 року по дату здійснення остаточного розрахунку з позивачем принцип пропорційності, співрозмірності та розумності для обрахування середнього заробітку є недоцільним, адже законодавцем і так обмежено розмір середнього заробітку шістьма місяцями. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 09.07.2024 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

19.07.2024 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що відсутні підстави для повторного застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтями 116, 117 КЗпП України та повторного нараховувати позивачу суму компенсації за затримку розрахунку при звільненні, з огляду на те, що у межах справи №280/3726/23 судом вирішено питання відповідальності відповідача за несвоєчасний розрахунок при звільненні згідно статтями 116, 117 КЗпП України. Оскільки по справі №280/3726/23 судом вже ухвалено рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2019 по 16.05.2023 (48 місяців 19 днів), вважає позовні вимоги позивача неправомірними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та не узгоджується із вимогами статей 116, 117 КЗпП України. Крім того, вважає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП України не поширюється. На думку відповідача, грошове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України не є доходами у вигляді заробітної плати, іншими доходами, що нараховуються (виплачуються) у зв`язку з трудовими відносинами, і військовослужбовці не є працівниками відповідно до чинного трудового законодавства, а проходять військову службу. Отже, положення статті 117 КЗпП України застосовуватись не може. Просить в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

Згідно витягу з Наказу командира ВЧ НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 16.05.2016 №112 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 на всі види забезпечення.

Згідно витягу з Наказу командира ВЧ НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 27.04.2019 за №93 ОСОБА_1 з 27 квітня 2019 року виключено із списків особового складу військової частини, знято з усіх видів забезпечення (з продовольчого забезпечення з 27 квітня 2019 року) і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлено щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 123 відсотків посадового окладу з 01 квітня 2019 року по 27 квітня 2019 року, надбавку за особливості проходження служби 68,3 відсотків до посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавку за вислугу років з 01 квітня 2019 року по 27 квітня 2019 року. Щорічна основна відпустка за 2019 рік використана терміном на 08 (вісім) діб з 27.02.2019 по 06.03.2019, грошову допомогу на оздоровлення за 2019 рік не отримував. Також наказано виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2019 рік, пропорційно часу, прослуженому в році звільнення (за 03 доби), за кожний повний місяць служби згідно наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260. Відповідно до пунктів 2,7 розділу ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, у зв`язку з повторним звільненням з військової служби, виплатити одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за період їх календарної служби дня останнього зарахування на службу з 27.04.2016 по 27.04.2019 без урахування періоду попередньої служби. Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, не отримував.

Вважаючи, що впродовж проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_2 відповідачем не проводилось нарахування та виплата індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07 червня 2022 року у справі №280/12478/21 зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 16 травня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення, січень 2008 року.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 червня 2022 року у справі №280/12478/21 залишено без змін.

Згідно довідки від 24.04.2023 №109, за період з 16 травня 2016 року по 28 лютого 2018 року ВЧ НОМЕР_2 нарахувала позивачу індексацію грошового забезпечення в розмірі 72 987,51 грн.

17.05.2023 позивачу перераховано суму 71 842,70 грн в якості виплати індексації на виконання рішення суду у справі №280/12478/21.

Вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 липня 2023 року у справі №280/3726/23 визнано протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2019 по 16.05.2023 включно та стягнуто з ВЧ НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2019 по 16.05.2023 включно у сумі 71 829,34 грн.

За змістом позову позивач підтверджує, що на виконання зазначеного рішення суду ВЧ НОМЕР_2 виплатила на його користь кошти в сумі 71 829,34 грн.

15 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ВЧ НОМЕР_2 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 до 27.04.2019 включно із застосуванням щомісячної фіксованої індексації в розмірі 4095,31 грн.; зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 нарахувати й виплатити позивачу щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення у розмірі 4095,31 грн. за період з 01.03.2018 до 27.04.2019 включно в загальній сумі 57 334,34 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20 травня 2024 року у справі №280/2328/24 визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 27.04.2019 включно із застосуванням щомісячної фіксованої індексації в розмірі 4095,31 грн та зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 27.04.2019 включно із застосуванням щомісячної фіксованої індексації в розмірі 4095,31 грн.

26 червня 2024 року на виконання рішення суду у справі №280/2328/24 ВЧ НОМЕР_2 перерахувала на користь ОСОБА_1 суму фіксованої індексації за період з 01.03.2018 по 27.04.2019 в загальному розмірі 56 070,94 грн, що підтверджується платіжним дорученням №552 від 26 червня 2024 року та платіжним дорученням №553 від 26 червня 2024 року.

Позивач вважає, що факт здійснення виплати індексації, а також наявність судового рішення про стягнення індексації, яке набрало законної сили, свідчить про порушення відповідачем строків розрахунків при звільнені, а тому у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, відповідно до статті 117 КЗпП України, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Про захист заробітної плати №95, ратифікованої Україною 30.06.1991, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчисленні в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли не має такого законодавства, угод чи рішення в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

За приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Нормативно-правовими актами, які регулюють правовідносини щодо проходження військової служби, не врегульовано порядок здійснення компенсаційних виплат за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.

Згідно з Рішенням Конституційного суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, має застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби та виключення із списків особового складу військової частини) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Вказана редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні приписів статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до внесених змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, але у редакції чинній до 19 липня 2022 року, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема і у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

На підтримку наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 806/2473/18. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас, Верховний Суд в постанові від 19.09.2024 у справі № 420/573/23 звернув увагу на те, що означений підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Разом із тим, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України обмежує період, який підлягає компенсації середнім заробітком, шістьма місяцями, тому і підхід до правозастосування вказаної норми змінився.

У контексті наведеного, Верховний Суд сформував підхід, відповідно до якого у справах такої категорії слід враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, якими законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 10 квітня 2024 року у справі № 360/380/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 420/573/23.

За обставинами даної справи позивач був звільнений з військової служби 27 квітня 2019 року.

Між сторонами був наявний спір щодо сум, які підлягали виплаті позивачу при звільненні з військової служби, зокрема, щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 16 травня 2016 року по 28 лютого 2018 року (справа №280/12478/21), та індексації різниці за період з 01 березня 2018 року по 27 квітня 2019 року (справа №280/2328/24), і такий спір був вирішений судом на користь позивача.

На виконання рішення суду у справі №280/12478/21 відповідач виплатив позивачу належні суми 17.05.2023.

При цьому, рішенням суду у справі №280/3726/23 стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2019 по 16.05.2023 включно.

Остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено 26.06.2024, а саме: на виконання рішення суду у справі №280/2328/24 ВЧ НОМЕР_2 перерахувала на користь позивача фіксовану індексації ("індексацію різницю") за період з 01.03.2018 по 27.04.2019.

Отже, період затримки розрахунку при звільненні становить з 28 квітня 2019 року (наступний після звільнення день) по 25 червня 2024 року (день, що передує дню виплати належних позивачеві сум при звільненні в повному обсязі), тобто такий період частково припадає на період дії статті 117 КЗпП України у редакції до 19 липня 2022 року, а частково після цієї дати.

При цьому, у межах спірних правовідносин позивач заявив позовні вимоги про стягнення з ВЧ НОМЕР_2 на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 травня 2023 року по 17 листопада 2023 року, визначивши шестимісячний період затримки, який на його думку має бути оплачений середнім заробітком.

Разом із тим, суд вважає таку вимогу безпідставною, оскільки в межах розгляду справи №280/3726/23 судом вже було стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2019 по 16.05.2023 включно у сумі 71 829,34 грн, тобто як за період до 19 липня 2022 року, так і за період після цієї дати.

При цьому, врахований судом у справі №280/3726/23 період після 19 липня 2022 року, за який визначено належну до стягнення суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачу (по 16.05.2023), перевищує шестимісячний період, встановлений статтею 117 КЗпП України у новій редакції, а тому відсутні підстави для повторного застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.ст. 116, 117 КЗпП України та повторного нараховування позивачу суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні за шість місяців після 19 липня 2022 року.

Отже, компенсаційна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на яку позивач має право після 19 липня 2022 року в межах шестимісячного строку, визначена судовим рішенням у межах справи №280/3726/23, а тому вимоги позивача повторно нарахувати та виплатити у відповідності до ст. ст. 116, 117 КЗпП України суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період після 19 липня 2022 року в межах шестимісячного строку є необґрунтованими, та такими, що задоволенню не підлягають, оскільки не узгоджується із вимогами ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

При цьому, у випадку незгоди із визначеним судом у межах справи №280/3726/23 розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у тому числі, за період затримки після 19 липня 2022 року в межах шести місяців, належним способом захисту відповідного права є оскарження такого рішення суду в порядку, визначеному чинним процесуальним законодавством.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, є не обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

З урахуванням висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 07.10.2024.

Суддя М.О. Семененко