Справа № 400/6480/24
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2024-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2024 р. № 400/6480/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідачавійськової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ,
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

09 липня 2024 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивачка) до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) про:

визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачці компенсації за несвоєчасну виплату грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 25.08.2020, грошової допомоги для оздоровлення за 2020 рік, з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020;

зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачці компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 25.08.2020, грошової допомоги для оздоровлення на 2020 рік, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020, а саме: за період з 29.01.2020 по день фактичної виплати грошового забезпечення згідно з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.09.2023 у справі № 420/16492/23 05.06.2024.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що відповідач при виконанні рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.09.2023 у справі № 420/16492/23 виплатив їй 05.06.2024 грошове забезпечення за період з 29.01.2020 по 25.08.2020, грошову допомогу для оздоровлення за 2020 рік, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 в розмірі 29636,57 гривні. Проте, на її переконання, відповідач всупереч вимогам Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон № 2050-ІІІ) не виплатив їй компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

У відзиві на позовну заяву від 16.07.2024 № 1527 відповідач заперечив проти позову і просив суд у його задоволенні відмовити у повному обсязі. Відзив умотивовано тим, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється. Тому у відповідача відсутні правові підстави для нарахування та виплати позивачці компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

У встановлений судом строк позивачка правом на подання відповіді на відзив не скористалася.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Одеський окружний адміністративний суд у рішенні від 05.09.2023 у справі № 420/16492/23, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2024, встановив, що позивачка в період з 29.01.2020 по 25.08.2020 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . У листі від 20.06.2023 відповідач повідомив позивачку, що всі виплати в період з 29.01.2020 по 25.08.2020 проводились з прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2018 року в розмірі 1762,00 гривні.

Згідно з даними Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи 06.07.2023 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов позивачки до відповідача щодо нарахування та виплати їй грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 25.08.2020 з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.12.2021 у справі № 280/6531/21, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2024, позов позивачки задоволено частково, зокрема зобов`язано відповідача перерахувати та виплатити їй грошове забезпечення за період з 29.01.2020 року по 25.08.2020 року, грошову допомогу для оздоровлення за 2020 рік, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року.

05.06.2024 на банківський рахунок позивачки надійшли від відповідача кошти в сумі 29636,57 грн за призначенням платежу виконання рішення суду у справі № 420/16492/23, що підтверджується платіжною інструкцією від 05.06.2024 № 1064.

01.07.2024 представник позивачки звернувся до відповідача із заявою про нарахування і виплату їй компенсацію за несвоєчасну виплату грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 05.06.2024.

Листом від 05.07.2024 № 1481 відповідач відмовив позивачці у виплаті вказаної компенсації, зіславшись на те, що виплата коштів за рішенням суду носить разовий характер та не підпадає під дію Закону № 2050-ІІІ.

Вважаючи, що відповідач зобов`язаний виплатити їй також і компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не передбачено компенсацію втрати доходів внаслідок несвоєчасної виплати їм грошового забезпечення. Проте, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації в цих правовідносинах суд прийшов до висновку про можливість застосування норм законодавства про працю як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час виплати грошового забезпечення військовослужбовцям.

Аналогічний правовий висновок щодо поширення на правовідносини проходження військової служби загальних норм трудового законодавства викладений в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16 і від 05.03.2021 у справі № 120/3276/19-а.

Згідно зі статтею 1 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:

пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством);

соціальні виплати;

стипендії;

заробітна плата (грошове забезпечення);

сума індексації грошових доходів громадян;

суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Згідно з абзацом шостим пункту 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі Порядок № 159), компенсації підлягають грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, сума індексації грошових доходів громадян.

Отже, у випадку бездіяльності роботодавця щодо нарахування та виплати працівнику індексації заробітної плати, такий працівник має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання роботодавця здійснити донарахування належних працівникові сум доходів.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.12.2019 у справі № 822/1731/16 і від 21.03.2023 у справі № 620/7687/21.

Статтею 4 Закону № 2050-ІІІ встановлено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 2050-ІІІ і пункту 8 Порядку № 159 відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Аналіз правових норм статей 1, 2, 4 Закону № 2050-ІІІ і Порядку № 159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі грошового забезпечення) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованого грошового забезпечення. Крім того, відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством. Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням. Вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.

Аналогічні правові висновки сформульовані у постанові Верховного Суду від 02.04.2024 у справі № 560/8194/20.

Таким чином, відповідач протиправно не нарахував і не виплатив позивачці компенсацію втрати частини доходів при виплаті їй 05.06.2024 грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 25.08.2020 з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020.

Водночас відповідно до пунктів 5 і 8 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони добросовісно та пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Частиною третьою статті 13 Цивільного кодексу України встановлено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 Цивільного кодексу України).

Оцінюючи частину третю статті 13 та частину третю статті 16 Цивільного кодексу України на відповідність приписам частини другої статті 58 Основного Закону України, Конституційний Суд України у підпункті 8.2 пункту 8 мотивувальної частини рішення від 28.04.2021 № 2-р(ІІ)/2021 констатував, що ці приписи Цивільного кодексу України не визначають дій особи як правопорушення за цивільним правом або як іншу умову для притягнення особи до цивільно-правової відповідальності. Оспорювані приписи Кодексу встановлюють для учасників цивільних відносин заборону порушувати межі здійснення цивільних прав, а також дають суду можливість відмовити в захисті цивільного права в разі порушення особою вимог частин другої - п`ятої статті 13 Кодексу. Тобто ці приписи Кодексу містять вказівку на юридичні наслідки дій особи, що їх не може бути кваліфіковано як умови, підстави або міри цивільно-правової відповідальності.

У постанові від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17 Верховний Суд зазначив, що принци добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Таким чином, враховуючи пункти 5 і 8 частини другої статті 2 КАС України, у правовідносинах проходження публічної служби громадянин має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, зокрема не вчиняти дій з наміром завдати шкоду іншим особам, а також зловживання правом в інших формах.

У позовних вимогах позивачка просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй компенсацію за несвоєчасну виплату грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 05.06.2024, тобто за період понад 5 років. Сукупний індекс інфляції за вказаний період становить 156 відсотків.

За таких обставин на відповідача покладається великий фінансовий тягар, що може унеможливити своєчасну виплату грошового забезпечення чинним військовослужбовцям відповідача, які в умовах воєнного стану беруть безпосередню участь у бойових діях та / або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування російської збройної агресії.

Водночас такий тривалий період обумовлений, насамперед, бездіяльністю позивачки щодо захисту своїх справ, оскільки з позовом до відповідача про нарахування та виплати їй грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 25.08.2020 з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020, позивачка звернулась до адміністративного суду лише 06.07.2023 більш чим через 3 роки після того як вона дізналась (повинна була дізнатись) про виплату їй грошового забезпечення за січень 2020 року у неповному розмірі.

Тобто несвоєчасна виплата грошового забезпечення позивачки за період понад 4 роки також зумовлена її недобросовісною бездіяльністю.

З огляду на вищевикладене, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: в частині нарахування та виплати позивачці компенсації за несвоєчасну виплату грошового забезпечення за період з дня, коли вона звернулась до адміністративного суду за захистом свого порушеного відповідного права (06.07.2023) по день розрахунку відповідача з нею (05.06.2024).

Позивачка звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» і не понесла документально підтверджених судових витрат, пов`язаних з розглядом цієї справи в суді. Тому розподіл судових витрат у порядку статті 139 КАС України суд не здійснював.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за несвоєчасну виплату грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 25.08.2020, грошової допомоги для оздоровлення за 2020 рік, з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020.

3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 25.08.2020, грошової допомоги для оздоровлення на 2020 рік, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020, за період з 06.07.2023 по 05.06.2024.

4. У задоволенні решти позовних відмовити.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

РПовний текс рішення складено 07 жовтня 2024 року