Справа № 300/6095/23
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2024-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/6095/23 пров. № А/857/12818/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Глушка І.В., Шавеля Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року (суддя Микитин Н.М., ухвалене в м. Івано-Франківську) у справі № 300/6095/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про стягнення моральної та матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

04.09.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про стягнення 310855,34 грн. матеріальної шкоди та 50000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, його оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав, покликаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зокрема зазначає, що рішенням Івано- Франківського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року у справі №300/1410/20 визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в перерахунку його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, згідно довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області від 03.03.3020 № 171 та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, згідно з довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області від 03.03.2020 №171, з урахуванням виплачених сум, починаючи з 19.02.2020. Відтак, вважає, що факт протиправності дій відповідача доведений судовим рішенням, нарахована сума заборгованості по виплаті щомісячного довічного грошового утримання не виплачується на протязі більше трьох років і не виплачена на даний час. Зазначає, що так як пенсійний орган на виконання рішення суду провів перерахунок щомісячного довічного грошового утримання і почав виплачувати його у перерахованому розмірі із дати набрання рішенням законної сили, а за період із 19.02 2019 року по день виплати перерахованого утримання нарахував заборгованість, але її не виплатив, посилаючись на відсутність додаткового фінансування із державного бюджету, то у нього не було підстав звертатися із заявою про примусове виконання судового рішення до виконавчої служби, поскільки вона не може стягнути суму заборгованості, яка не присуджена судом. Зазначає, що із наведеного правового висновку також випливає, що зміна способу виконання постанови із зобов`язання виплатити зазначені соціальні виплати на стягнення суми цих виплат, буде змінено постанову по суті, з виходом при цьому за межі позовних вимог та вирішенням питання, що не було предметом дослідження судом при розгляді справи по суті. Вважає, що з наведеного можна зробити висновок про завдання матеріальної шкоди поскільки пенсійний орган при виконанні судового рішення в частині виплати заборгованості по щомісячному довічному грошовому утриманні з 19.02.2019 року по 01.01.2021 року проявив бездіяльність, не вжив будь яких заходів щодо виплати заборгованості, а тільки причину невиплати аргументував відсутністю бюджетного фінансування, яка не відповідає дійсності і нічим не підтверджена. Між причиненням шкоди і бездіяльністю відповідача є прямий зв`язок, а тому, вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Щодо стягнення моральної шкоди зазначає, що він є людиною похилого віку, особою з інвалідністю 2 групи внаслідок війни, часто хворіє і внаслідок протиправних дій щодо відмови в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, тривалого, більше трьох років невиконання судового рішення в частині виплати заборгованості із безпідставним посиланням при цьому на відсутності достатнього фінансування із державного бюджету, він зазнав негативних емоцій і погіршення стану здоров`я, та вважає, що негативні емоції внаслідок протиправної бездіяльності щодо перерахунку грошового утримання і виконання судового рішення перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із цією бездіяльністю відповідача, тобто ними апелянту завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 50000 гривень.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу рішення суду першої інстанції вважає законним та просить залишити його без змін.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, відзив, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, обчислене відповідно до Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", що визнається сторонами.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.09.2020 у справі № 300/1410/20, яке набрало законної сили, визнано протиправною відмову ГУ ПФ України в Івано-Франківській області в перерахунку ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно з довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області від 03 березня 2020 року № 171; зобов`язано ГУ ПФ України в Івано-Франківській області здійснити ОСОБА_1 як судді у відставці перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно з довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області від 03 березня 2020 року №171, з урахуванням виплачених сум, починаючи з 19 лютого 2020 року.

З матеріалів справи видно, що листом від 05.02.2021 ГУ ПФ в Івано-Франківській області повідомило ОСОБА_1 про те, що 31 грудня 2020 року нарахована доплата у розмірі 310 855,34 грн внесена до Реєстру судових рішень ПФ України і виплата буде проведена лише при наявності додаткового фінансування з Державного бюджету.

ОСОБА_1 вважає, що вказані обставини щодо протиправної відмови та невиплати доплати довічного грошового утримання в сумі 310855,34 грн зумовили спричинення матеріальної шкоди в такому самому розмірі, а неправомірні дії щодо невиконання рішення суду впродовж більш ніж двох років також спричинили моральну шкоду в розмір 50000,00 грн, відтак звернувся в суд з даним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно з частинами 3, 5 статті 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VІII (далі Закон №1402-VІІІ) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Частиною 1 статті 58 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058) передбачено, що Пенсійний фонд України є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідач визнає факт невиплати позивачу перерахованого щомісячного довічною грошового утримання судді у відставці. При цьому, спірні правовідносини виникли з підстав невиплати сум довічною грошового утримання, за результатом здійсненого відповідачем перерахунку на підставі рішення суду № 300/1410/20, що набрало законної сили. Тобто, процедури виконання рішення суду, в якому зобов`язано пенсійний орган здійснити перерахунок та виплату сум довічною грошового утримання.

З приводу доводів позивача про заподіяння протиправними діями відповідача матеріальної шкоди суд першої інстанції вірно врахував, що спірним у цій справі є питання відшкодування завданої позивачу майнової шкоди, в наслідок протиправних дій пенсійного органу по відмові у здійсненні виплати грошового утримання оформленої листом від 05.02.2021 та не отримання заборгованості грошового утримання в розмірі 310855,34 грн у період з 19.02.2020 по 31.01.2021 нарахованої на виконання рішення суду №300/1410/20.

Як видно з наявного в матеріалах справи листа Головного управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 05.02.2021 № 0900-0305-8/4332 наданого ОСОБА_1 щодо розгляду його звернення з питання виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду № 300/1410/20 від 22.09.2020, яке набрало законної сили 14.12.2020, стосовно перерахунку щомісячного довічного грошового утримання з 19.02.2020, вказано , що сума доплати 310855,34 грн за період з 19.02.2020 по 31.01.2021 включено до Реєстру судових рішень пенсійного фонду відповідно до статей 23 та 116 Бюджетного кодексу України.

Як передбачено статтею 107 Закону №1058-IV пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відтак, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Положеннями частин 1, 2 статті 22 ЦК України передбачено, що особа якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відтак, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить відшкодувати завдану йому шкоду у вигляді недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання.

Зважаючи на викладене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що недоотриманий позивачем розмір щомісячного довічного грошового утримання не може вважатися збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, передбачених п. 2 ст. 2 ЦК України, цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду в своєму рішенні під час визначення предметної юрисдикції справ вказала, що суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (постанова від 3 липня 2018 року в справі №826/27224/15).

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що завдання позивачу матеріальної шкоди не доведено.

Разом з тим слід зазначити, відповідно до частини 5 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відтак, зі змісту вказаної норми випливає, що у такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Як вірно вказав суд першої інстанції, в цьому випадку позивачем не оскаржено дії відповідача вчинені на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду № 300/1410/20 як і не надано доказів визнання таких протиправними у порядку їх адміністративного чи судового оскарження.

Поряд з тим, вирішення позовних вимог лежить в площині визнання протиправними дій відповідача, як боржника, при виконанні судового рішення № 300/1410/20, оскільки лист відповідача від 05.02.2021 № 0900-0305-8/4332 стосується саме виконання такого рішення суду. Втім доказів оскарження такого листа та/або дій відповідача щодо включено до Реєстру судових рішень пенсійного фонду доплати грошового утримання ОСОБА_1 в сумі 310855,34 грн за період з 19.02.2020 по 31.01.2021, та, як наслідок, визнання їх протиправними, суду не надано, а такі є поза межами предмету спору у цій справі.

Відповідно до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Зважаючи на наведені норми суд першої інстанції вірно зазначив, що процесуальним кодексом передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: 1) зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення та, за наслідками розгляду даного звіту, як один з можливих варіантів - накладення штрафу; 2)визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду та, за наслідками розгляду вказаної заяви і встановлення протиправних рішень, дій чи бездіяльності - постановлення судом окремої ухвали в порядку статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України.

Слід зазначити, що дані правові норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі. Наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів позивача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення чи констатації його невиконання.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно вказав на можливість звернення до примусового виконання судового рішення № 300/1410/20 відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відтак, здійснивши аналіз зазначених законодавчих норм колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки законом встановлено спеціальний порядок судового провадження (контролю) при вирішенні спорів, які виникають при виконанні рішень суду, а викладене свідчить про те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, щодо не встановення, що в спірних правовідносинах мали місце неправомірні рішення, дії чи бездіяльність відповідача вчинені на виконання рішення суду № 300/1410/20, а тому позовні вимоги в частині стягнення 310855,34 грн матеріальної шкоди є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

З приводу позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн, слід зазначити, що позивач пов`язує наявність у нього права на отримання компенсації моральної шкоди з тривалим (більше ніж два роки) невиконанням відповідачем в повному обсязі судового рішення у справі №300/1410/20.

Положеннями частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 ЦК України, згідно ч. 1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Слід зазначити, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Слід зазначити, що у постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року в справі №466/8242/18 (провадження № 61-943св20) зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви позивач долучив копію виданого йому 20.04.2023 Управлінням соціального захисту населення Верховинської РДА посвідчення серії А № 041996 про інвалідність ІІ групи внаслідок війни.

Разом з тим, з даного документу не вбачається жодних доказів того, що саме протиправні дії пенсійного органу спричинили погіршення стану здоров`я позивача. Інших доказів завданих внаслідок дій відповідачів моральної шкоди позивачу у справі немає.

Зважаючи на наведене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Позивачем не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, протиправність дій її заподіювача, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу). Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 29.11.2021 у справі №296/699/20 та від 11.01.2024 у справі № 910/479/21.

Відтак, з огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, є необґрунтованою, та задоволенню не підлягає.

Зважаючи на все наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року у справі №300/6095/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
Р. М. Шавель