Справа № 320/25577/24
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2024-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2024 року № 320/25577/24

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Лиски І.Г., розглянувши в м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в м. Києві щодо відмови у проведенні перерахунку і виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2 684, 00 грн за період з 11 травня 2023 року по 31 грудня 2023 року, та у сумі 3 028, 00 грн у період починаючи з 01 січня 2024 року, з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві перерахувати і виплатити позивачу щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2 684, 00 грн за період з 11 травня 2023 року по 31 грудня 2023 року, та у сумі 3 028, 00 грн у період починаючи з 01 січня 2024 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю застосування відповідачем у правовідносинах щодо здійснення обрахунку належного позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, жодних заяв чи клопотань до суду не надав.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з частиною другою статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Указом Президента України від 04 жовтня 2005 року № 1412/2005 призначений на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва строком на п`ять років. Постановою Верховної Ради України від 23 грудня 2010 року № 2868-VI обраний на посаду судді цього суду безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя № 468/0/15-23 від 09 травня 2023 року позивача звільнено з посади судді Солом`янського районного суду м. Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Враховуючи наведене, 10 травня 2023 року позивач був відрахований зі штату Солом`янського районного суду м. Києва, а з 11 травня 2023 року ГУ ПФУ в м. Києві йому виплачується щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці.

Позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив провести перерахунок і виплатити йому щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2 684, 00 грн за період з 11 травня 2023 року по 31 грудня 2023 року, та у сумі 3 028, 00 грн у період починаючи з 01 січня 2024 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Проте, листом відповідача від 30 травня 2024 року № 2600-0309-8/110065 у задоволенні такої заяви було відмовлено.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з такого.

Відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

01 січня 2023 року набрав чинності Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік», статтею 7 якого установлено у 2023 році, зокрема, прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня у розмірі 2684 гривень.

Проте, зазначеною нормою Закону також установлено у 2023 році, зокрема, прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні.

Крім того, 01 січня 2024 року набрав чинності Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», статтею 7 якого установлено у 2024 році, зокрема, прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня у розмірі 3028 гривень.

Проте, зазначеною нормою Закону також установлено у 2024 році, зокрема, прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні.

Вимогами статті 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Як вже зазначалось, відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 9 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Відповідно до положень Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення:

- дітей віком до 6 років;

- дітей віком від 6 до 18 років;

- працездатних осіб;

- осіб, які втратили працездатність.

Системний аналіз наведених правових положень свідчить про те, що перелік основних соціальних і демографічних груп населення, викладений у Законі України «Про прожитковий мінімум» є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Натомість законодавцем, шляхом прийняття наведених вище редакцій Законів України «Про державний бюджет України на 2023 рік», «Про державний бюджет України на 2024 рік» фактично було розширено перелік основних соціальних і демографічних груп населення та встановлено окремі розміри прожиткового мінімуму для суддів, прокурорів окружної прокуратури та працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами. При цьому, розмір прожиткового мінімуму для вказаних категорій осіб встановлено у розмірі меншому, ніж прожитковий мінімум для працездатних осіб.

Необхідно наголосити, що будь-які обмеження судової винагороди не можуть бути застосовані до суддів іншими нормативно-правовими актами, окрім Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з огляду на таке.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України у п. 4.1 рішення від 11 березня 2020 року в справі № 4-р/2020 з посиланням, у тому числі, на норми міжнародного права підкреслив, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року №2-р/2020.

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту З мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року №11-р/2018).

Відповідно до п. 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01 січня 2001 року № 1 (2001), у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 09 грудня 2019 року № 969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч. 1 статті 124 Основного Закону України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

У даному контексті необхідно врахувати, що Верховним Судом вже було досліджено питання правозастосування у аналогічних правовідносинах.

Так, постановою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 400/2031/21 встановлено, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року (2 270, 00 грн), на іншу розрахункову величину, яка Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2 102, 00 грн), на підставі абз. 5 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», було неправомірним.

Аналогічна позиція підтримана Верховним Судом і при розгляді справи № 240/3795/22 (постанова від 27 липня 2023 року).

Як вже зазначалось вище, починаючи з 11 травня 2023 року позивачу виплачується щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці.

Така виплата здійснюється на підставі довідки ТУ ДСА в місті Києві № 158 від 10 травня 2023 року, якою визначений розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання мене як судді у відставці.

Водночас, відповідно до вимог ч. 3 статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Тобто, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці у конкретному, визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів» співвідношенні до суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Водночас, ТУ ДСА в місті Києві у довідці № 158 від 10 травня 2023 року для визначення розміру суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання мене як судді у відставці взяло за основу для обрахунку вказаний вище прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у сумі 2 102 гривні, а не прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2 684 гривень, що є протиправним з огляду на наведену вище правову позицію суду, підтриману, у тому числі, Верховним Судом.

Як вже зазначалось, 01 січня 2023 року набрав чинності Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік», статтею 7 якого установлено у 2023 році, зокрема, прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня у розмірі 2684 гривень.

Проте, зазначеною нормою Закону також установлено у 2023 році, зокрема, прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні.

Крім того, 01 січня 2024 року набрав чинності Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», статтею 7 якого установлено у 2024 році, зокрема, прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня у розмірі 3028 гривень.

Проте, зазначеною нормою Закону також установлено у 2024 році, зокрема, прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні.

Водночас, враховуючи наведену правову позицію щодо обчислення щомісячного довічного грошового утримання позивача як судді у відставці виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, протиправним є здійснення ГУ ПФУ в м. Києві нарахування довічного грошового утримання позивачу як судді у відставці саме виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, оскільки таке нарахування має здійснюватись виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який встановлений державним бюджетом України на відповідний рік.

У даному випадку необхідно враховувати також правову позицію Верховного Суду, наведену ним у постанові від 27 листопада 2023 року по справі № 640/16655/21, яка є обов`язковою для врахування в силу вимог статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якою встановлено, що заявлення у аналогічній ситуації вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві не буде вважатись вимогами на майбутнє, оскільки суддівська винагорода та умови перерахунку визначені безпосередньо законом, тому перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді не передбачає права Пенсійного фонду діяти на власний розсуд (п. 91 постанови суду).

Зокрема, Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні заявлених до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві вимог щодо перерахунку (суди вважали, що вони є передчасними і такими, що заявлені на майбутнє), та в цій частині ухвалив нове рішення про задоволення позовних вимог.

Більше того, суд враховує судову практику Шостого апеляційного адміністративного суду (постанова від 03 квітня 2024 року по справі № 620/16610/23). Зокрема суд апеляційної інстанції з посилання на позицію Верховного Суду у справі № 640/10564/21 (постанова від 27 жовтня 2022 року) визначив, що право судді у відставці на перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання визначено законом (ч. 4 статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Умовою перерахунку є виключно зміна розміру складових суддівської винагороди судді.

Отже виходячи з наведеного вище вбачається, що належним способом виконання рішення суду, прийнятого за наслідком розгляду даного адміністративного позову, з метою гарантованого поновлення моїх порушених прав, є:

- визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку і виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2 684, 00 грн за період з 11 травня 2023 року по 31 грудня 2023 року, та у сумі 3 028, 00 грн у період починаючи з 01 січня 2024 року, з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати відповідача перерахувати і виплатити позивачу щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2 684, 00 грн за період з 11 травня 2023 року по 31 грудня 2023 року, та у сумі 3 028, 00 грн у період починаючи з 01 січня 2024 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд зазначає, що решта доводів та тверджень учасників справи, у контексті наведених правових вимог, не впливають на висновки суду за наслідком розгляду даної справи.

Відповідно до статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних дій на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржувані дії не відповідають наведеним у частині 2 статті 2 КАС України критеріям.

Згідно статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211, 20 грн за рахунок бюджетних відповідача. Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови у проведенні перерахунку і виплати ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп за період з 11 травня 2023 року по 31 грудня 2023 року, та у сумі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп у період починаючи з 01 січня 2024 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві перерахувати і виплатити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп за період з 11 травня 2023 року по 31 грудня 2023 року, та у сумі 3 028 три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп у період починаючи з 01 січня 2024 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на користь ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лиска І.Г.