Справа № 380/13037/24
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2024 року м. Львівсправа № 380/13037/24

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (Відповідач/ НОМЕР_2 прикордонний загін/Військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не звільнення позивача з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану за сімейними обставинами, у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану за сімейними обставинами, у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Вказує, що має право на звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні у військовослужбовця трьох дітей віком до 18 років. 19 травня 2024 року, не бажаючи проходити військову службу, позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку із утриманням трьох дітей віком до 18 років: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Однак відповідач проігнорував рапорт, не вжив жодних заходів щодо звільнення позивача з військової служби, не надав жодної обґрунтованої відповіді щодо підстав незвільнення позивача з військової служби.

Уважаючи зазначену бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує права позивача, позивач за захистом своїх порушених прав звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що 28 травня 2024 року позивач звернувся з рапортом щодо звільнення з військової служби за підпунктом «г» (через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці) пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 06 червня 2024 року рапорт позивача був розглянутий на засіданні атестаційної комісії НОМЕР_2 прикордонного загону, де було вирішено, що солдат ОСОБА_1 не має підстав для звільнення з військової служби, у зв`язку з тим, що відповідно до наданих копій документів на його утриманні перебуває тільки двоє дітей, а також не має обов`язку щодо утримання ОСОБА_2 , 2014 року народження. 20 червня 2024 року надано відповідь про відмову у задоволенні рапорту позивача.

Відповідач зазначає, що відповідно до статті 51 Конституції України, статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, фізичне, моральне і духовне виховання, забезпечувати отримання дітьми повної загальної освіти, готувати їх до самостійного життя. Згідно із статтею 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 181 вищезазначеного Кодексу способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, розлучення батьків у жодний спосіб не позбавляє батька обов`язку утримувати дитину. Крім того, сплата аліментів є утриманням відповідно до статті 181 Сімейного кодексу України. Обов`язок утримання зникає лише якщо другий із батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Відповідач відзначає, що у свідоцтві про народження ОСОБА_2 батьком зазначений ОСОБА_5 , відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень (справа № 454/2867/14-ц) наявне рішення суду про стягнення аліментів, відповідно саме ОСОБА_5 утримує ОСОБА_2 . Крім того, отримання посвідчення багатодітної сім`ї не підтверджує факт утримання дитини, а тільки виховання, оскільки багатодітна сім`я - це подружжя (чоловік та жінка), яке перебуває у зареєстрованому шлюбі, разом проживає та виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя, або один батько (одна мати), який (яка) проживає разом з трьома і більше дітьми та самостійно їх виховує.

Відповідач підсумовує, що ОСОБА_1 утримує тільки двох дітей і підстави для звільнення з військової служби у нього відсутні, усі вимоги позивача до військової частини НОМЕР_1 є незаконними і необґрунтованими, з огляду на що у задоволенні заявленого позову просить відмовити повністю.

Відповідно до пункту третього частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 24 червня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; витребувано у відповідача пояснення стосовно розгляду рапорту позивача від 11 травня 2024 року.

Ухвалою суду від 19 вересня 2024 року витребувано у відповідача такі докази: докази доведення під підпис начальником відділу прикордонної служби про розгляд спірного рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби; належним чином засвідчені копії протоколу засідання атестаційної комісії НОМЕР_2 прикордонного загону від 06 червня 2024 року, на якій було вирішено, що солдат ОСОБА_1 не має підстав для звільнення з військової служби, та прийнятого рішення (у разі його оформлення).

Витребувані докази надійшли до суду 30 вересня 2024 року.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 за призовом під час мобілізації, що не заперечується сторонами.

19 травня 2024 року позивач, не бажаючи проходити військову службу, засобами поштового зв`язку звернувся до відповідача із рапортом від 11 травня 2024 року про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

До рапорту позивач додав такі документи:

1. Копію паспорта та РНОКПП ОСОБА_1 .

2. Копію ІD-картки ОСОБА_6 .

3. Копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 06 серпня 2021 року.

4. Копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 11 серпня 2014 року.

5. Копію РНОКПП ОСОБА_2 .

6. Копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 23 листопада 2021 року.

7. Копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 12 березня 2024 року.

8. Копію посвідчення серії НОМЕР_7 від 19 березня 2024 року.

9. Копію витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15 березня 2024 року.

10. Копію витягу з реєстру територіальної громади № 2023/007646747 від 22 вересня 2023 року.

11. Копію довідки № 12 від 21 березня 2024 року.

Указаний рапорт позивача відповідач отримав 28 травня 2024 року, що підтверджується даними відстеження поштових відправлень АТ «Укрпошта».

Відповідно витягу з протоколу № 16 засідання атестаційної комісії НОМЕР_2 прикордонного загону від 06 червня 2024 року атестаційною комісією прийнято рішення клопотати перед начальником загону про залишення питання звільнення позивача згідно з поданим ним рапортом без реалізації через відсутність підстав для звільнення та відповіді військовослужбовцю. За 19; проти 0; утрималось 0.

Згідно з відомістю доведення солдату ОСОБА_1 доведено під підпис те, що його рапорт був розглянутий на засіданні атестаційної комісії НОМЕР_2 прикордонного загону 06 червня 2024 року, де було вирішено, що солдат ОСОБА_1 не має підстав для звільнення з військової служби, у зв`язку з тим, що відповідно до наданих копій документів на його утриманні перебуває тільки двоє дітей, а також не має обов`язку щодо утримання ОСОБА_2 , 2014 року народження.

Позивач, уважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо незвільнення його з військової служби за підпунктом «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану за сімейними обставинами, у зв`язку з перебуванням на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, звернувся з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності поведінки відповідача щодо незвільнення позивача з військової служби за підпунктом «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

За змістом частин першої, другої статті 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частинами першою, другою, третьою статті 1 Закону № 2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає, зокрема: прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби.

Відповідно до частин першої-третьої статті 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону № 2232.

Відповідно до підпункту «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону № 2232 військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Суд встановив, що за результатами розгляду рапорту позивача від 11 травня 2024 року про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону № 2232 відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для його звільнення з військової служби на цій підставі у зв`язку з тим, що відповідно до наданих копій документів на утриманні у позивача перебуває тільки двоє дітей, а обов`язку щодо утримання ОСОБА_2 , 2014 року народження, він не має.

Факт розгляду рапорту позивача від 11 травня 2024 року та повідомлення про це позивача підтверджується наданими відповідачем копіями витягу з протоколу № 16 засідання атестаційної комісії НОМЕР_2 прикордонного загону від 06 червня 2024 року та відомістю доведення солдату ОСОБА_1 .

Отже, доводи позивача про вчинену відповідачем бездіяльність стосовно вирішення поданого ним рапорту, а саме, що відповідач проігнорував рапорт, не надав жодної обґрунтованої відповіді щодо підстав незвільнення позивача з військової служби є безпідставними, оскільки спростовуються вищевказаними доказами.

Оцінюючи, водночас, правомірність відмови відповідача у звільненні позивача з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону № 2232, суд зазначає таке.

З огляду на приписи підпункту «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону № 2232 визначальним для вирішення цього публічно-правового спору є факт перебування на утриманні у позивача трьох і більше дітей віком до 18 років.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 06 серпня 2021 року між позивачем та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб.

У шлюбі у позивача та ОСОБА_6 народилося двоє дітей: ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 ); ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 ).

Також суд установив, що в дружини позивача є дитина від попереднього шлюбу дочка ОСОБА_2 . Батьком ОСОБА_2 згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 записаний ОСОБА_5 .

Згідно з витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15 березня 2024 року 1873/02.1-19 ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 .

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною першою статті 260 Сімейного кодексу України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина перша статті 268 Сімейного кодексу України).

На підставі аналізу вищевказаних норм суд зазначає, що ОСОБА_1 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з громадянкою ОСОБА_6 , має право на участь у вихованні ОСОБА_2 (оскільки вони проживають однією сім`єю). Водночас обов`язок щодо її утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в цієї дитини немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їй належного утримання.

Як вже зазначено вище батьком ОСОБА_2 згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 записаний ОСОБА_5 .

Отже, саме батько ОСОБА_2 на підставі частини першої статті 180 Сімейного кодексу України має обов`язок утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.

Крім цього, як зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень наявне рішення суду у справі № 454/2867/14-ц про стягнення аліментів, відповідно саме ОСОБА_5 утримує свою дочку ОСОБА_2 .

Вказаної обставини (факту наявності рішення суду про стягнення з батька ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки) позивач не спростував.

Посилання позивача на довідку Белзького опорного закладу загальної освіти І-ІІІ ступенів Белзької міської ради Львівської області про те, що вітчим ОСОБА_2 ОСОБА_1 до повномасштабного вторгнення РФ в Україну брав участь у шкільному житті дитини, відвідував збори, цікавився успішністю та за потреби забирав дитину зі школи, суд оцінює критично, оскільки вказані обставини лише свідчать про участь вітчима у вихованні падчерки, а не в її утриманні.

Не заслуговує на увагу також надана позивачем копія посвідчення багатодітної сім`ї серії НОМЕР_7 , оскільки отримання посвідчення багатодітної сім`ї не підтверджує факту утримання дитини, а тільки виховання, позаяк відповідно до статті 1 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» багатодітна сім`я це сім`я, в якій подружжя (чоловік та жінка) перебуває у зареєстрованому шлюбі, разом проживає та виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя, або один батько (одна мати), який (яка) проживає разом з трьома і більше дітьми та самостійно їх виховує.

Отже, позивач жодними належними та допустимими доказами не довів факту перебування у нього на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Тож у спірних правовідносинах позивач, звертаючись до відповідача з відповідним рапортом, не надав належних доказів наявності правових підстав для застосування до нього підпункту «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону № 2232.

За цих обставин відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби підпункту «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону № 2232 є цілком правомірною.

Позиція суду з розглядуваного питання повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 14 грудня 2023 року у справі № 160/11228/23 та на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом під час вирішення цієї справи.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову повністю.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

За змістом правил статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Водночас згідно із частинами першою-другою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Пунктом 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

Суд відзначає, що у цій справі, яка пов`язана з виконанням військового обов`язку, позивач, як військовослужбовець звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Втім за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією від 31 травня 2024 року № 4560-2556-3394-7828.

Отже, позивач помилково сплатив судовий збір у справі, в якій він відповідно до вимог пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати.

За цих обставин суд зазначає, що помилково сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1211,20 грн може бути повернутий йому за його клопотанням, за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 04 жовтня 2024 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна