Справа № 620/10624/24
Суддя: Скалозуб Ю.О.
Дата ухвалення: 2024-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2024 року Чернігів Справа № 620/10624/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скалозуба Ю.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області
провизнання неправомірною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просить:

- визнати неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області в призначенні ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника, викладену в листі від 27.06.2024;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника з 03.06.2024.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона як дружина померлого годувальника, яка на час звернення до відповідача досягла 60-річного віку, має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Водночас, страховий стаж годувальника (померлого чоловіка ОСОБА_2 ) становить 33 роки, що є достатнім для призначення пенсії по III групі інвалідності. Відповідач відмовив в призначенні пенсії, посилаючись на відсутність у заявника страхового стажу, необхідного для призначення пенсії по втраті годувальника 29 років при наявних 16 років 02 місяці 18 днів. Однак, позивач вказує, що статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років. Отже, відмова відповідача в призначенні пенсії по втраті годувальника є протиправною та призвела до порушення прав позивача.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.08.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Відповідач ухвалу суду отримав, правом подання відзиву не скористався.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 28.05.2024 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області з заявою про призначення пенсії по втраті годувальника чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і отримував пенсію в ГУПФУ в Чернігівській області.

До заяви довільної форми позивач долучила копію паспорту та картки платника податків, копію свідоцтва про шлюб та копію свідоцтва про смерть.

Листом від 27.06.2024 відповідач повідомив про встановлену форму заяви для призначення пенсії й порядок її подання. Крім того, зазначив про відсутність у позивача страхового стажу, необхідного для призначення пенсії по втраті годувальника з 01.01.2022 по 31.12.2022 29 років, при наявних 16 років 02 місяці 18 днів.

Не погодившись із відмовою в призначенні пенсії по втраті годувальника позивач звернулася з даним позовом до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону України «Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»», законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні (частина 1 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначають принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

В частинах 2, 3 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Позивач зазначає, що її померлий чоловік перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області та отримував пенсію, отже за нормами частини 1 статті 36 Закону 1058 його страховий стаж не має значення для призначення пенсії ОСОБА_1 , що не було спірним при відмові відповідачем.

Спірним у правовідносинах, що розглядаються, є страховий стаж заявника, а саме відсутність необхідного страхового стажу 29 років. При цьому ОСОБА_1 вважає, що чинним пенсійним законодавством не ставиться вимога наявності страхового стажу для члена сім`ї померлого годувальника для набуття права на пенсію по втраті годувальника, а сукупність визначених вимог нею додержано, тобто вона є дружиною ОСОБА_2 , який помер, перебувала на його утриманні та досягла 60 років.

Досліджуючи спірне питання суд зазначає, що за нормами статті 36 Закону пенсія по втраті годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї, а непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, дружина, якщо вона є особою з інвалідністю або досягла віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Тобто, чинне законодавство визначає право на призначення пенсії по втраті годувальника особі з інвалідністю та особі, що досягла 65 років безвідносно до наявного страхового стажу, разом з тим досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» має на меті сукупність складових віку із наявним страховим стажем.

ОСОБА_1 на момент звернення із заявою досягла 62 років, інформації про наявність статусу особи з інвалідністю до пенсійного органу не подавала та до матеріалів справи не долучала.

Водночас, частиною 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Слід зазначити, що частина перша статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійний вік ставить в залежність від наявного страхового стажу особи на дату досягнення нею 60 років. У разі ж відсутності необхідного страхового стажу закон передбачає інший мінімальний вік та необхідний стаж. Тобто умови досягнення встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку чітко залежать від наявного страхового стажу особи, яка звертається за призначенням пенсії.

З матеріалів справи встановлено, що позивач 1962 року народження, а отже 60 річного віку остання досягла у 2022 році та за нормами статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для набуття права на призначення пенсії повинна була мати 29 років страхового стажу.

Таким чином досягнення 60 річного віку ОСОБА_1 за відсутності в неї 29 років страхового стажу не є досягненням пенсійного віку, визначеного статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів, що підтверджують страховий стаж позивача та ці обставини не є предметом позову, отже питання страхового стажу, правильності його визначення відповідачем не досліджується судом при вирішенні справи по суті.

За приписами п. 4 ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з положеннями ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно з ч. 1 ст. 90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд дійшов висновку, що докази, подані позивачем, не свідчать про протиправність рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання неправомірною відмови та зобов`язання вчинити дії слід відмовити.

Щодо судового збору, то відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає.

Керуючись статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 287, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання відмови неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, вул. П`ятницька, 83А, м. Чернігів, Чернігівська обл., Чернігівський р-н, 14005, .

Дата складення повного рішення суду - 04.10.2024.

Суддя Ю. О. Скалозуб