Справа № 280/7197/24
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2024-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року Справа № 280/7197/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника - адвоката Тивоненка Данила Руслановича ( АДРЕСА_2 ), до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

31.07.2024 засобами системи «Електронний суд» до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), в особі представника - адвоката Тивоненка Данила Руслановича, до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), в якій позивач просить суд:

визнати протиправною відмову відповідача у звільненні позивача, відповідно до абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції від 19.05.2024 р.) за сімейними обставинами - через перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці;

зобов`язати відповідача звільнити з військової служби позивача, відповідно до абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції від 19.05.2024 р.) за сімейними обставинами - через перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Крім того, просить: розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; витребувати у відповідача належним чином засвідчені копії повного пакету документів стосовно проходження військової служби позивачем, в тому числі витяги з наказів про призначення, переведення, проходження військової служби, рапортів про звільнення останнього та відповідей на них тощо; стягнути у повному обсязі на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору та на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача; у випадку призначення розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін надати представнику позивача можливість участі у всіх судових засіданнях по цій справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власного ноутбуку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що він призваний на військову службу під час загальної мобілізації через введення воєнного стану в Україні на початку 2022 року, проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 . У зв`язку із сімейними обставинами, подав рапорт про звільнення із військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років), до якого додав необхідні документи. Однак, відповідач за результатами розгляду рапорту позивача, останнього не звільнив.

Ухвалою від 05.08.2024 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

19.08.2024 засобами системи «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначив, що відмова у задоволенні рапорту позивача від 30.06.2024 №16754 щодо звільнення з військової служби мотивувалась відсутністю необхідних для звільнення документів. Додатком 5 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 (зі змінами) - «ПЕРЕЛІК документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», визначено документи, що підтверджують право на відстрочку у випадку утримання троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Крім того заперечує щодо стягнення з в/ч НОМЕР_1 витрат на правову допомогу. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

22.08.2024 засобами системи «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив. У відповіді зазначено, що обґрунтування відповідачем своєї відмови у задоволенні рапорту через відсутність документів, перелік яких визначений Порядком №560, є помилковим. В той час як позивачем надано всі необхідні документи для задоволення його рапорту. Також вважає, що позивачем обґрунтовано заявляються вимоги до стягнення витрат на правничу допомогу в сумі, вказаній у додатках до позову, адже ця сума відповідає складності справи, витраченим адвокатом часом та обсягом наданим ним послуг та є співмірним із ціною позову.

26.08.2024 засобами системи «Електронний суд» від в/ч НОМЕР_1 надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вказано, що надані позивачем квитанції про матеріальне забезпечення мають не регулярний характер та не містять достовірних доказів, які можуть підтвердити факт утримання військовослужбовцем дітей.

27.08.2024 засобами системи «Електронний суд» від представника позивача надійшли додаткові пояснення в яких зазначено, що доводи відповідача є помилковими, а позивач довів належними та допустимими доказами підстави для звільнення, а також як факт утримання дітей, так і відсутність боргу із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

З березня 2022 року ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 .

30.06.2024 на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 позивачем подано рапорт про звільнення у зв`язку із сімейними обставинами, відповідно до абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років).

До рапорту позивачем було додано: свідоцтва про народження дітей; квитанції про матеріальне забезпечення; розрахунок від 30.04.2024 рік; довідка від 17.11.2023 про відсутність виконавчого провадження на ОСОБА_2 ; акт обстеження матеріально - побутових умов сім`ї; довідка про проживання у житловому приміщенні; свідоцтво про шлюб; паспорт та код.

У рапорті позивач зазначив, про небажання продовжувати військову службу та проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю. Особову справу просив направити до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за зареєстрованим місцем проживання.

Листом від 27.07.2024 за №1559/6059 «Щодо розгляду рапорту на звільнення з військової служби» відповідач відмовив у задоволенні рапорту позивача.

У вказаному листі зазначено, що відмова у задоволенні рапорту позивача від 30.06.2024 №16754 щодо звільнення з військової служби мотивується наступними фактами:

- відсутній доказ про утримання дітей - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 );

- довідка про відсутність виконавчого провадження датована від 17.11.2023 (7 місяців тому) та стосується теперішньої дружини, де відсутні спільні діти, факту усиновлення в документах не встановлено щодо ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 );

- відсутній договір про сплату аліментів та з ким визначено проживання з дітьми;

- відсутнє рішення суду про розірвання шлюбу з ОСОБА_6 та визнання місця проживання з батьком;

- відсутнє рішення органу опіки та піклування про визнання місця проживання із батьком;

- відсутнє рішення суду про факт утримання дітей - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Також квитанції про матеріальне забезпечення не мають достовірних доказів, які можуть підтвердити утримання саме ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), грошові кошти надсилаються ОСОБА_6 без чіткого призначення платежу (вказано - переказ власних коштів). Слід зауважити, що перекази не мають систематичності, а саме встановлено факт переказів лише - 07.05.2024, 11.02.2024, 25.01.2024, 29.12.2023, 27.02.2023, 10.02.2023, 19.06.2023, 01.04.2023, 30.12.2022, 01.12.2022, 02.11.2022. В інші періоди, починаючи з дати народження ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) факту фінансового утримання не встановлено.

Додатком до рапорту також зазначено Акт обстеження матеріально-побутових умов, який не містить фактів утримання позивачем трьох і більше дітей віком до 18 років.

Не погодившись з відмовою відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч.5 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

За змістом пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається ч. 12 цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до пп. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на підставі: під час дії воєнного стану: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Згідно ч. 7 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).

Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» від 12.06.2013 за № 413 передбачено, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Спір у цій справі виник у зв`язку з відмовою відповідача у звільненні позивача з військової служби на підставі пп. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Так, судом встановлено, що від стосунків з ОСОБА_6 , позивач має двох спільних дітей:

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_3 від 26.02.2019 ;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_4 від 26.02.2019.

Утримання дівчаток-двійнят підтверджується квитанціями про сплату аліментів. Як зазначив позивач в позовній заяві, він та мати дівчат договір про утримання дітей не укладали, ОСОБА_6 до суду із заявами про стягнення аліментів чи про видачу судового наказу про стягнення аліментів не зверталась, що підтверджується роздруківкою з веб-сайту ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Позивач сплачує аліменти на утримання доньок добровільно за усною домовленістю з матір`ю дітей.

Від шлюбних стосунків з ОСОБА_12 (шлюб був розірваний) позивач має спільного сина - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_5 від 27.12.2012.

Згідно з розрахунками заборгованості станом на 30.04.2024 у рамках ВП НОМЕР_8 з примусового виконання виконавчого листа №321/1073/15-ц у позивача відсутній борг по утриманню сина.

03.02.2023 позивач уклав шлюб з ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_6 від 03.02.2023 року.

Від відносин з іншим чоловіком, у ОСОБА_2 є малолітній син - ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_7 від 20.07.2019.

У свідоцтві про народження ОСОБА_16 батька дитини було вказано у порядку ст. 135 Сімейного кодексу України, тобто зі слів матері.

Відтак, через відсутність батька у ОСОБА_16 , законодавством не передбачено отримання дружиною позивача в інтересах останнього аліментів.

Отже, дружина позивача, у розумінні закону є одинокою матір`ю, певний час отримувала допомогу, як малозабезпечена сім`я, що підтверджується повідомленням №63 від 25.12.2020, виданою УСЗН Покровського р-ну Дніпропетровської обл.

Відповідно до Акту від 10.11.2023 обстеження матеріально-побутових умов сім`ї позивач (проживає без реєстрації) разом з дружиною та її сином ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_4 .

Вказане підтверджується і Довідкою №4913 від 16.11.2023 про проживання у житловому будинку осіб, засвідченою виконавчим комітетом Покровської селищної ради.

У відзиві відповідач в обґрунтування своєї позиції посилається на те, що до спірних правовідносин слід застосовувати додаток №5 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 (далі - Порядок №560).

Згідно з п. 1 Загальних питань Порядку №560 він визначає:

- механізм реалізації повноважень та взаємодію між місцевими держадміністраціями, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від підпорядкування і форми власності, органами військового управління, органами та підрозділами, що входять до системи поліції, та посадовими особами територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки з організації проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період;

- процедуру оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, їх прибуття до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин Збройних Сил, інших військових формувань, Центрального управління або регіонального органу СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів;

- процедуру перевірки військово-облікових документів громадян, уточнення персональних даних військовозобов`язаних та резервістів та внесення відповідних змін у військово-облікові документи;

- процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення;

- організацію медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів для визначення придатності до військової служби;

- процедуру оформлення призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період;

- механізм відправлення військовозобов`язаних та резервістів до місць проходження військової служби.

Отже, Порядок №560 і всі його додатки, зокрема, і додаток №5, не регулюють правовідносини, що виникають під час проходження громадянами військової служби (не застосовується до військовослужбовців, а застосовується лише щодо військовозобов`язаних).

Відтак, обґрунтування відповідачем своєї відмови у задоволенні рапорту через відсутність документів, перелік яких визначений Порядком №560, є помилковим та безпідставним.

Щодо інших підстав для відмову у задоволенні рапорту.

Відповідач стверджує, що відсутній доказ про утримання дітей - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

В якості доказу на утримання дітей позивач надав відповідні квитанції.

Відповідач зазначає, що довідка про відсутність виконавчого провадження датована від 17.11.2023 (7 місяців тому) та стосується теперішньої дружини, де відсутні спільні діти, факту усиновлення в документах не встановлено щодо ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Проте у свідоцтві про народження ОСОБА_16 батька дитини було вказано у порядку ст. 135 Сімейного кодексу України, тобто зі слів матері. Відтак, через відсутність батька у ОСОБА_16 , законодавством не передбачено отримання дружиною позивача в інтересах свого сина аліментів. Довід відповідача про факт усиновлення ОСОБА_5 є необґрунтованим, оскільки позивач разом з дружиною перебувають в шлюбі, проживають разом, що підтверджується відповідними актами та довідками. В силу вимог ст. 268 Сімейного кодексу України позивач, як вітчим, зобов`язаний утримувати малолітнього пасинка ОСОБА_16 , який з ним проживає, адже у ОСОБА_16 немає батька.

Стосовно посилання відповідача на:

- відсутність договору про сплату аліментів та з ким визначено проживання з дітьми;

- відсутність рішення суду про розірвання шлюбу з ОСОБА_6 та визнання місця проживання з батьком;

- відсутність рішення органу опіки та піклування про визнання місця проживання із батьком. Такий доказ не передбачений;

- відсутність рішення суду про факт утримання дітей - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Суд вважає такі підстави для відмови у задоволенні рапорту позивача хибними, оскільки чинне законодавство не передбачає надання до рапорту про звільнення з військової служби таких доказів.

Заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (на час подання рапорту) у позивача була відсутня, що підтверджується розрахунками заборгованості зі сплати аліментів станом на 31.12.2023 та 30.04.2024.

Інші доводи відповідача є необґрунтованими та не потребують детальних відповідей.

При цьому суд звертає увагу, що ЄСПЛ також неодноразово зазначав, зокрема у рішенні «Garcнa Ruiz v. Spain» [GC] (заява №30544/96, пункт 26) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте вказаний підхід не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справах «Van de Hurk v. The Netherlands» (заява №16034/90, пункт 61), «Шкіря проти України» (заява №30850/11, пункт 43). Разом з тим, у вказаному рішенні Суд звертає увагу на те, що ступінь застосування обов`язку викладати мотиви може варіюватися в залежності від характеру рішення і повинно визначатися у світлі обставин кожної справи.

Подібних висновків щодо необхідності дотримання вказаного зобов`язання виключно з огляду на обставини справи ЄСПЛ дійшов також у рішеннях «Ruiz Torija v. Spain» (заява №18390/91, пункт 29), «Higgins and others v. France» (заява №20124/92, пункт 42), «Бендерський проти України» (заява №22750/02, пункт 42) та «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, пункт 54).

Так, у пункті 54 рішення «Трофимчук проти України» (заява №4241/03) ЄСПЛ зазначив, що не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявника, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими.

Таким чином позивачем до рапорту були надані належні та достатні докази наявності підстав для звільнення з військової служби в зв`язку з перебуванням на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

На підставі викладеного суд вважає відмову відповідача у звільненні позивача, відповідно до абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами - через перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, протиправною.

Стосовно належного способу відновлення прав позивача.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Згідно зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Суд зауважує, що з метою повного та всебічного захисту прав позивача, необхідно задовольнити позовні вимоги позивача шляхом зобов`язання в/ч НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, за сімейними обставинами, в зв`язку з перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Згідно з положеннями статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на наведені доводи та обґрунтування, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів наявних в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Стосовно судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

В зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору як військовослужбовець, питання щодо його розподілу судом не вирішувалось.

Що стосується витрат на професійну правничу (правову) допомогу адвоката, то суд зазначає наступне.

Так, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05.07.2012 №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; 9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Статтею 30 Закону №5076-VI визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Вказана правова позиція викладена у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду у від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.

Разом із тим, чинне адміністративно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно положень частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень пунктів 1, 5 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.12.2021 у справі №520/11348/2020, від 13.05.2022 у справі №320/11366/20 та інших.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На обґрунтування суми понесених витрат на правову допомогу позивачем додано до позову: ордер від 20.07.2024 на надання правової допомоги, договір №18/06 від 18.06.2024 про надання правової допомоги (далі - Договір), додаток №1 від 18.07.2024 до Договору, Акт №1 від 20.07.2024 про надані послуги до Договору (далі - Акт).

Відповідно до п.5.2 Договору витрати, понесені Адвокатським бюро при виконанні доручень Клієнта, підтверджується відповідними первинними документами (видатковими накладними, актами, чеками, квитанціями, квитками тощо) і підлягають відшкодуванню Клієнтом у визначені Адвокатським бюро строк і порядку.

Згідно з п.1 Акту позивачу були надані наступні послуги:

консультація щодо можливості та доцільності вирішення Справи у судовому порядку, у тому числі: проведення двох телефонних консультацій з Клієнтом, попереднє вивчення та аналіз наданих Клієнтом документів, добірка та аналіз норм чинного законодавства щодо спірних правовідносин, вивчення судової практики Верховного Суду (ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: «Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних-повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права»), формування висновку щодо можливості захисту прав Клієнта у судовому порядку - 2000,00 грн.;

складання адвокатського запиту (вих. б/н від 18.06.24), адресованого в/ч НОМЕР_1 - 1000,00 грн.;

складання адміністративного позову (подається в Запорізький окружний адміністративний суд (далі - Суд), позивач - Клієнт, відповідач - військова частина НОМЕР_1 ), про: визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії (далі - Позовна заява) - 7000,00 грн.;

підготовка до подачі позову до канцелярії Суду через підсистему «Електронний суд», у тому числі: роздрукування, добірка та сканування письмових доказів для додавання, завіряння копій документів - 1000,00 грн.;

представництво інтересів Клієнта у Суді в одному судовому засіданні, незалежно від тривалості засідання та його виду (підготовче засідання, судове засідання) - 2000,00 грн.

Загальна сума - 13000,00 грн.

Пунктом 3 Акту передбачено, що строк внесення Клієнтом плати за надані послуги - протягом 30 (тридцяти) робочих днів з моменту набрання законної сили рішенням по Справі.

Разом з тим суд зазначає, що консультація щодо можливості та доцільності вирішення Справи у судовому порядку, добірка та аналіз норм чинного законодавства щодо спірних правовідносин, вивчення судової практики Верховного Суду, складання адвокатського запиту, підготовка до подачі позову до канцелярії суду тощо, є складовими частинами підготовки до складання позову та не повинні відокремлюватись в окремі дії. Отже дані вимоги заявлені не обґрунтовано.

Справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, отже «представництво інтересів Клієнта у Суді в судовому засіданні» не відбувалось.

Таким чином, документально підтвердженим розміром витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню, є 7000,00 грн.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника - адвоката Тивоненка Данила Руслановича ( АДРЕСА_2 ), до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 , відповідно до абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами через перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, за сімейними обставинами, в зв`язку з перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 (нуль) копійок за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .

У стягненні інших витрат на правничу допомогу відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «07» жовтня 2024 року.

Суддя Р.В. Кисіль