Справа № 300/6728/24
Суддя: Могила А.Б.
Дата ухвалення: 2024-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" жовтня 2024 р. справа № 300/6728/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Могили А.Б., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 29.05.2022 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У червні 2023 звернулася до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про нарахування та виплату їй грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до п.7-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, пенсійним органом відмовлено у призначенні та виплаті такої грошової допомоги, оскільки тривалість стажу, який дає право на виплату грошової допомоги становить 22 роки 1 місяць 15 днів. Надалі, 21.06.2024 звернулася до відповідача із заявою про зарахування періодів роботи з 22.03.1994 по 21.01.2002, з 22.01.2002 по 30.01.2009 до спеціального стажу у сфері охорони здоров`я відповідно до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909. Проте, відповідач відмовив у зарахуванні вказаних періодів роботи до спеціального стажу. Звернула увагу, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов?язується з наявністю у неї необхідного спеціального стажу роботи на певних, визначених законодавством, посадах та вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної або комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» будь-якого іншого виду пенсії. Вважає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області протиправно не зараховано вказані періоди роботи до спеціального стажу, та як наслідок відмовлено в призначенні грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, оскільки дотримано всі вимоги встановлені законодавством для здійснення такого призначення. Тому, слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській нарахувати та виплатити вказану грошову допомогу.
Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області скористався правом подання відзиву на позовну заяву відповідно до якого проти позову заперечив. У відзиві зазначив, що відповідно до п.7-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Вказав, що періоди роботи позивача з 22.03.1994 по 21.01.2002 в санаторію-профілакторію, профілакторію «Пролісок» ВАТ «Долинська БПФ», з 22.01.2002 по 30.01.2009 - в лікувально-оздоровчому комплексі «Карпати» ВАТ «Долинська БПФ» не зараховано до спеціального стажу у сфері охорони здоров`я, оскільки вказані заклади не відносяться до закладів та установ державної чи комунальної форми власності. Як наслідок, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області правомірно відмовлено позивачу у виплаті вказаної грошової допомоги. Крім того, на думку відповідача, позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду з даним позовом.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.09.2024 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч.3 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази, зазначає наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 як пенсіонер з 29.05.2022, отримує пенсію за віком згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (зі змінами).
При цьому, на час призначення позивачу пенсії її страховий стаж становив 42 роки 7 місяців 26 днів (а.с.52).
Як вбачається з трудової книжки серії НОМЕР_1 від 07.08.1980, позивач з 12.12.1989 (згідно з наказом №53 від 11.12.1989) по 05.05.1996 (згідно з наказом №63 від 03.05.1996) та з 17.06.1996 (згідно з наказом №57к від 12.06.1996) по 21.01.2002 (згідно з наказом №3 від 21.01.2002) працювала в санаторію-профілакторію «Пролісок» ВАТ «Долинська БПФ» на посаді медсестри, а з 22.01.2002 (згідно з наказом №197 від 21.01.2002) по 31.01.2014 (згідно з наказом №02 від 31.01.2014) працювала в лікувально-оздоровчому комплексі «Карпати» ВАТ «Долинська БПФ» на посаді чергової медсестри (а.с.17-25).
Позивач 21.06.2024 звернулася із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про зарахування періодів роботи у ВАТ «Долинська БПФ» та в лікувально-оздоровчому комплексі «Карпати» ВАТ «Долинська БПФ» до стажу роботи, який дає право на виплату грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсії станом на день її призначення та виплатити вказану грошову допомогу (а.с.11-13).
За наслідками розгляду вищевказаної заяви відповідач листом від 17.07.2024 №6350-5042/Д-02/8-0900/24 повідомив, що детальні роз`яснення вже надавалися позивачу у листі від 06.07.2023 №6004-5646/Д-02/8-0900/23. Так, згідно з вказаним листом відповідача, тривалість стажу роботи позивача, який дає право на виплату грошової допомоги, становить 22 роки 1 місяць 15 днів. Інші періоди трудової діяльності в якості медичної сестри проходили в закладах та установах не державної/комунальної форми власності та таких, які не передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров?я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909. Зокрема, це періоди роботи з 22.03.1994 по 21.01.2002 в санаторію - профілакторію, профілакторію «Пролісок» ВАТ «Долинська БПФ», з 22.01.2002 по 31.01.2014 в лікувально - оздоровчому комплексі «Карпати», ТОВ ЛОК «Карпати». Оскільки, у позивача відсутній необхідний стаж у закладах та установах державної або комунальної форм власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення», тому відсутнє право на отримання вказаної грошової допомоги (а.с.14-16).
Позивач, не погодившись з такими діями відповідача, звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (стаття 46 Конституції України).
Згідно з частиною 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 (надалі Закон №1788-ХІІ) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (надалі Закон №1058-IV) (в редакціях чинних на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до підпункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Згідно з пунктом 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 згаданого Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати такої допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Такий Порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1191 (надалі Порядок №1191).
Пунктом 2 Порядку №1191 встановлено, що до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, що передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909.
Розділ 2 «Охорона здоров`я» Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 (надалі - Перелік № 909) в частині «Найменування закладів і установ» містить найменування, зокрема «Лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, санаторно-курортні заклади», а в частині «Найменування посад» - «лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад)», при цьому пункт 2 «Примітки» такого нормативно-правового акта визначає, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених відповідним переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач у період з 12.12.1989 по 05.05.1996 та з 17.06.1996 по 21.01.2002 працювала в санаторію-профілакторію «Пролісок» ВАТ «Долинська БПФ» на посаді медсестри, чергової медсестри, а з 22.01.2002 по 31.01.2014 працювала в лікувально-оздоровчому комплексі «Карпати» ВАТ «Долинська БПФ» на посаді чергової медсестри.
За змістом пункту 2 «Примітки» Переліку №909, у площині дії пункту 2 Порядку №1191, до страхового стажу, що визначає право на виплату відповідної грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на відповідних посадах незалежно від форми власності або відомчої належності таких закладів і установ.
При цьому, суд зазначає, що у період з 23 жовтня 1991 року по 22 листопада 2007 року діяв наказ Міністерства охорони здоров`я України № 146 «Про атестацію середніх медичних працівників», додатком 2 до якого було визначено номенклатуру середніх медичних працівників, серед яких передбачено: медична сестра стаціонару, медична сестра поліклініки, медична сестра дитячого стаціонару, медична сестра дитячої поліклініки, медична сестра з фізіотерапії, медична сестра з масажу, медична сестра (інструктор) з лікувальної фізкультури, медична сестра з функціональної діагностики, медична сестра з дієтичного харчування, медична сестра з стоматології.
З 23 листопада 2007 року Міністерство охорони здоров`я України скасувало вищевказаний наказ та прийняло наказ № 742 «Про атестацію молодших спеціалістів з медичною освітою», додатком 1 до якого було визначено номенклатуру спеціальностей молодших спеціалістів з медичною освітою, серед яких: сестринська справа та сестринська справа (операційна).
Таким чином, суд дійшов висновку, що посади медичної сестри та чергової медичної сестри, на яких позивач працювала у спірні періоди, є посадами середнього медичного персоналу.
Отже, робота на посадах медичної сестри та чергової медичної сестри надає право на отримання грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу ХV Прикінцеві положення Закону №1058-ІV.
Суд приймає до уваги те, що Верховний Суд у постанові від 06 квітня 2022 року по справі № 345/1597/17 зазначив, що право на набуття пенсії за вислугою років, передбаченої пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пов`язане не лише з місцем роботи - закладом охорони здоров`я, а й з посадою, яку обіймає працівник - лікарі та середній медичний персонал.
З огляду на викладене, враховуючи що Переліком №909 передбачені посади середнього медичного персоналу незалежно від форми власності, відомчої належності закладів і установ або статусу, суд зазначає, що періоди роботи позивача на посадах медичної сестри та чергової медичної сестри, які є посадами середнього медичного персоналу, мають зараховуватися до спеціального стажу, який дає право на виплату грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV.
Так, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі Швидка проти України від 30 жовтня 2014 року тощо).
Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
При вирішенні даного спору суд також бере до уваги, що завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.
Суд також зазначає, що згідно з пунктом 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Відповідно до частини 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
З системного аналізу вищезазначених норм слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача.
Так, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Так умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу ХV Прикінцеві положення Закону №1058-ІV визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про призначення такої допомоги. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - призначити або відмовити в такому призначенні, однак виключно у тому випадку, коли для цього є законні підстави. За законом в спірних правовідносинах у відповідача немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.
Як вже встановлено судом, відповідачем не зараховано до спеціального стажу, який дає право на виплату грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV періоди роботи позивача на посадах медичної сестри та чергової медичної сестри з 22.03.1994 по 05.05.1996, з 17.06.1996 по 21.01.2002 та з 22.01.2002 по 30.01.2009.
Так, у межах цих спірних правовідносин судом вже надана оцінка протиправності дій щодо не зарахування до спеціального стажу позивача вказані періоди її роботи.
При цьому суд зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не здійснювало розгляд заяви позивача та не приймало рішення про відмову у призначенні грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV, з урахуванням до спеціального стажу ОСОБА_2 вказаних періодів роботи, а тому відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити вказану грошову допомогу.
Таким чином, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушених прав позивача, з врахуванням встановлених судом обставин справи, є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву позивача про призначення грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до п. 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV, із зарахуванням до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, передбачених пунктами «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періодів роботи з 22.03.1994 по 05.05.1996, з 17.06.1996 по 21.01.2002 та з 22.01.2002 по 30.01.2009, і за результатами розгляду прийняти обґрунтоване і законне рішення.
Підсумовуючи наведене вище суд вважає, що позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії підлягає до часткового задоволення.
Враховуючи приписи ч.3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд присуджує за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 700 грн. сплачених судових витрат.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, передбачених пунктами «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періодів роботи з 22.03.1994 по 05.05.1996, з 17.06.1996 по 21.01.2002 та з 22.01.2002 по 30.01.2009.
В задоволенні решти позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Могила А.Б.