Справа № 420/21508/24
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2024-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 08.07.2024 року надійшов адміністративний позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України), в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонного загону) щодо неприйняття рішення за результатами розгляду поданого солдатом ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби за станом здоров`я за наявності інвалідності пп "б" п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- зобов`язати уповноважену особу Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонного загону) розглянути рапорт ОСОБА_1 від 27.06.2024 року про звільнення його з військової служби на підставі підпункту б) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та прийняти рішення за наслідками розгляду такого рапорту.

Адміністративний позов обґрунтовано наступним

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24.02.2022 року ОСОБА_1 був призваний на військову службу за мобілізацією після чого з квітня 2022 року проходить її у військовій частині НОМЕР_1 у військовому званні - солдат, що підтверджується Довідкою №12/410 від 6 квітня 2022 року, та довідкою №25 від 12 січня 2023 року. Безпосередньо брав участь у бойових діях по захисту Батьківщини (додаються). На момент призову по мобілізації ОСОБА_1 являвся особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується Довідкою серії 12 ААБ до акта огляду медико-соціальної експертної комісії №360448 від 25 лютого 2021 року з переоглядом у 2028 році. В подальшому під час проходження військової служби стан здоров`я погіршився. Він був оглянутий МСЕК та згідно Довідки серії 12 ААВ до акта огляду медико-соціальної експертної комісії №740375 від 24.02.2023 року, ОСОБА_1 являється особою з інвалідністю ІІ групи. Захворювання пов`язане із захистом Батьківщини. На підтвердження надсилання рапорту про звільнення з військової служби за станом здоров`я - за наявності інвалідності, тобто на підставі пп."б" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" до позовної заяви додано квитанції про поштове відправлення та звіт поштового оператора про отримання адресатом відправлення. Позивач неодноразово висловлював про своє небажання проходити військову службу у зв`язку із станом здоров`я, наявності інвалідності. Проте його рапорти командуванням не розглядалися, рішення по ним не приймалося, він не повідомлявся, через що змушений направити рапорт про звільнення з військової служби за станом здоров`я поштою.

Представником, що надає правову допомогу ОСОБА_1 на адресу командира військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонного загону), Начальнику Південного регіонального Управління ДПС України, у Адміністрацію державної прикордонної служби України, а також на адресу Уповноваженого з прав людини (на захист прав військовослужбовця з інвалідністю) направлялись адвокатські запити та звернення із клопотання повідомити про результати розгляду рапортів ОСОБА_1 , які він неодноразово писав і подавав. Проте змістовної відповіді не отримано.

Процесуальні дії

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті.

Відповідач відзив на позов не подав.

Станом на 07 жовтня 2024 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалася позиція позивача та відповідача, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив та письмові пояснення представника позивача, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

На підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24.02.2022 року ОСОБА_1 був призваний на військову службу за мобілізацією після чого з квітня 2022 року проходить її у військовій частині НОМЕР_1 у військовому званні - солдат, що підтверджується Довідкою №12/410 від 6 квітня 2022 року та Довідкою №25 від 12 січня 2023 року. Безпосередньо брав участь у бойових діях по захисту Батьківщини.

На момент призову по мобілізації ОСОБА_1 являвся особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується Довідкою серії 12 ААБ до акта огляду медико-соціальної експертної комісії №360448 від 25 лютого 2021 року з переоглядом у 2028 році.

В подальшому під час проходження військової служби стан здоров`я позивача погіршився. Він був оглянутий МСЕК та згідно Довідки серії 12 ААВ до акта огляду медико-соціальної експертної комісії №740375 від 24.02.2023 року, ОСОБА_1 являється особою з інвалідністю ІІ групи, захворювання пов`язане із захистом Батьківщини.

Як зазначає позивач, він неодноразово висловлював про своє небажання проходити військову службу у зв`язку із станом здоров`я та наявності інвалідності, проте його рапорти командуванням не розглядалися, рішення по ним не приймалося, він про результати розгляду не повідомлявся.

У зв`язку з чим позивач направив рапорти про звільнення з військової служби за станом здоров`я - за наявності інвалідності, на підставі пп. «б» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 09.06.2024 року та від 27.06.2024 року за допомогою поштового зв`язку, що підтверджується квитанцією про поштове відправлення та звітом поштового оператора про отримання адресатом відправлення.

Представником позивача на адресу командира військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонного загону), начальника Південного регіонального Управління ДПС України, Адміністрації державної прикордонної служби України, а також на адресу Уповноваженого з прав людини (на захист прав військовослужбовця з інвалідністю) направлялись адвокатські запити та звернення із клопотанням повідомити про результати розгляду рапортів ОСОБА_1 , які позивач неодноразово писав і подавав, проте змістовної відповіді не отримано.

Вважаючи, бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонного загону) щодо неприйняття рішення за результатами розгляду поданого солдатом ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби за станом здоров`я за наявності інвалідності пп. «б» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» протиправною, останній звернувся до суду із даним позовом.

Джерела права та висновки суду

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Згідно Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно статті 1 вищезазначеного Закону, встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно частини 2 статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

У відповідності до частин 5 та 6 статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.

Статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Так, згідно абзаці першого частини першої вищевказаної статті громадяни зобов`язані, зокрема з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Частиною третьої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Частиною 5 статті 22 вищевказаного Закону передбачено, що призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Так, відповідно до вимог вищевказаної статті передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані:

- жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Частиною другою статті 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що посадові особи, винні в порушенні законів України та інших нормативно-правових актів з питань мобілізаційної підготовки та мобілізації, а також громадяни за невиконання своїх обов`язків щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації несуть відповідальність згідно із законом.

Зі змісту статей 17, 65 Конституції України вбачається, що захист держави, забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).

З огляду на специфіку військової служби, яка полягає, зокрема, у виконанні військовослужбовцями спеціальних завдань, наявності ризиків для їх життя та здоров`я тощо, будь-яка форма проходження військової служби є обов`язком громадян України щодо захисту держави. Отже, закріплений у Конституції України обов`язок громадян України потребує поваги, а статус військовослужбовців будь-яких категорій обумовлюється військовою службою, інститут якої надає їм спеціальний статус. (абзаци дев`ятий, десятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини).

Закон України «Про військову службу і військовий обов`язок» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Статтею 1 Закону регламентовано поняття військового обов`язку.

Так, згідно ч. 1, 2 та 3 статті 1 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає, зокрема прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу.

Частинами 5 та 7 ст. 1 статті 1 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок» передбачено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом. Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок» встановлено, що комплектування військовослужбовцями Збройних Сил України та інших військових формувань, зокрема Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу.

У відповідності до вимог абзацу 2 підпункту «б» пункту 2 ч. 4 статті 26 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок» передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану за станом здоров`я за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Дії щодо оформлення такого звільнення проводяться безпосередньо військовою частиною в якій проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період відповідно до вимог чинного законодавства. В жодному разі ігнорування та не розгляд рапорту особи з виявленою та підтвердженою інвалідністю не допускається.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Частиною 2 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 77 ч. 1 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжити всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отриманні з незалежних від нього підстав.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Судом, виходячи з поданих доказів встановлено, що на момент призову по мобілізації позивач являвся особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується Довідкою серії 12 ААБ до акта огляду медико-соціальної експертної комісії №360448 від 25 лютого 2021 року з переоглядом у 2028 році.

При цьому, судом також встановлено, що в подальшому під час проходження військової служби стан здоров`я позивача погіршився, у зв`язку з чим, він був оглянутий МСЕК та згідно Довідки серії 12 ААВ до акта огляду медико-соціальної експертної комісії №740375 від 24.02.2023 року встановлено, що позивач являється особою з інвалідністю ІІ групи, захворювання пов`язане із захистом Батьківщини.

Відтак суд вважає, що фактична бездіяльність відповідача, щодо неприйняття рішення за результатом розгляду поданого солдатом ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби за станом здоров`я за наявності інвалідності на підставі пп. «б» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є протиправною та такою, що порушує права та інтереси позивача.

Крім того, враховуючи незаперечний факт наявність інвалідності ІІ групи, вимога позивача, щодо зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонного загону) розглянути рапорт ОСОБА_1 від 27.06.2024 року про звільнення його з військової служби на підставі підпункту б пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та прийняти відповідне рішення за наслідками розгляду такого рапорту, підлягає до задоволення.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно з ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судового збору у відповідності до вимог ст.139 КАС України судом не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 173-183, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України) щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 27.06.2024 року про звільнення з військової служби на підставі підпункту «б» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України) розглянути рапорт ОСОБА_1 від 27.06.2024 року про звільнення з військової служби на підставі підпункту «б» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII та прийняти відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя С.О. Cтефанов