Справа № 990/207/24
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2024-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

03 жовтня 2024 року справа № 990/207/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянувши у порядку письмового провадження матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Верховного Суду від 17.06.2024 до Київського окружного адміністративного суду передано за підсудністю позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якій позивач просить суд (з урахуванням уточнених позовних вимог):

- відновити права на отримання пенсії за втратою годувальника перед Пенсійним фондом України, відповідно до статусу інваліда ІІ групи, що є непрацездатною особою та має право на пенсію по утраті годувальника відповідно положень частини першої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

- прийняти заходи щодо забезпечення прав відповідно до закону, включаючи виплату пенсії за втратою годувальника та відшкодування моральної шкоди відповідно до пролежень статті 56 Конституції України;

- зобов`язати відповідача перевести позивача на пенсію по втраті годувальника;

- зобов`язати відповідача відшкодувати матеріальну шкоду у розмірі 101 376 гривень, моральну шкоду здоров`ю у розмірі 1000 000,00 гривень та відшкодувати судові витрати у розмірі 5000,00 гривень.

08.08.2024 Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем відзиву на позовну заяву не подано.

05.09.2024 Київським окружним адміністративним судом зареєстровані докази у справі, подані ГУ ПФУ в м.Києві на виконання вимог ухвали суду від 08.08.2024, а саме завірене листування із позивачем.

10.09.2024 позивачем через канцелярію суду було подано заяву позивача від 04.09.2024 про уточнення позовних вимог (т.1, а.с.160-165), у якій позивач просить суд:

- збільшити позовні вимоги на 5000 доларів, через неможливість отримати санаторно-курортне лікування, а також у зв`язку із цим призначити судово-медичну експертизу з метою встановлення розміру завданої шкоди шляхом направлення до лікаря стоматолога, гастроентеролога, ендокринолога та невропатолога;

- скасувати ч. 2 ст .36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV, як таку, що не відповідає Конституції України та залучити співвідповідачами у справі Верховну Раду України та Міністерство Юстиції України;

- зобов`язати Міністерство юстиції України призначити адвоката та надати повний спектр правничої допомоги та відшкодувати шкоду;

- спілкуватись в залі судових засідань суду руськой мовою або надати перекладача, у зв`язку із поганим володінням українською мовою.

В обґрунтування вказаної заяви позивач посилається на те, що ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі Закон №1058- ІV) не відповідає Конституції України та є такою, що підлягає скасуванню. У зв`язку з цим вважає, що одним із співвідповідачів є Верховна Рада України.

Також, позивач стверджує, що неодноразово звертався до Міністерства юстиції України з приводу надання йому безоплатної правничої допомоги щодо визнання ч. 2 ст. 36 Закон №1058- ІV, такою, що не відповідає Конституції України. Крім цього, позивач зазначає, що оскільки судовий розгляд справи затягнувся на півроку та неможливістю отримати санаторно-курортне лікування він має право на збільшення розміру відшкодування шкоди, завданої відсутністю такого лікування.

Розглянувши надану позивачем заяву про уточнення позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття вказаної заяви, з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до ч. 5 ст. 160 КАС України в позовній заяві зазначаються, зокрема: зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів (пп. 4); виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги: зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пп. 5).

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КАС України крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд звертає увагу, що вимоги, зазначені у заяві від 04.09.2024 щодо відшкодування шкоди у зв`язку із неможливістю отримати санаторно-курортне лікування, а також призначення судово-медичної експертизи шляхом направлення до лікарів стоматолога, гастроентеролога, ендокринолога та невропатолога, стосуються інших, ніж у первісному позові, спірних правовідносин, а саме правовідносин з приводу ненадання позивачу санаторно-курортного лікування (повідомлення Управління соціального захисту населення Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, викладене у листі від 16.07.2024 №100/06-5513).

Суд наголошує, що зміна позову повинна стосуватися тих спірних правовідносин, які вже винесені на розгляд і вирішення суду. Позивачем не повинно ототожнюватися можливість подання заяви про зміну предмету або підстав позову із поданням нового адміністративного позову, що не пов`язаний з первісним позовом.

Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 31 липня 2020 року у справі №826/11947/18.

Оскільки вказані вимоги, зазначені у заяві про уточнення позовних вимог від 04.09.2024, виходять за межі спірних правовідносин, остання фактично є поданням до суду нового позову, що унеможливлює його розгляд у рамках цієї справи та є підставою для відмови у прийняття до розгляду судом такої заяви.

Щодо вимог позивача скасувати ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV, як таку, що не відповідає Конституції України, залучити співвідповідачами у справі Верховну Раду України та Міністерство юстиції України, зобов`язати Міністерство Юстиції України призначити адвоката, надати повний спектр правничої допомоги та відшкодувати шкоду суд зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

За правилами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині другій статті 19 КАС України.

Пунктом 1 частини другої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.

З наведеного вбачається, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

За принципом поділу державної влади в Україні, закріпленому у статті 6 Основного Закону, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах відповідно до законів України.

За правилами статті 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - ВРУ. Згідно з пунктом 3 статті 85 Основного Закону до повноважень ВРУ належить прийняття законів.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 жовтня 2003 року № 16-рп/2003 у справі № 1-21/2003 визначено, що основною формою діяльності ВРУ є пленарні засідання під час сесій, які є регулярними зібраннями народних депутатів України відповідного скликання у визначений час, у визначеному місці і які проводяться за встановленою процедурою. На пленарних засіданнях розглядаються питання, віднесені Конституцією України до повноважень ВРУ, і шляхом голосування народних депутатів України приймаються рішення з цих питань.

Під терміном «рішення» ВРУ, який вживається в частині другій статті 84 Конституції України, треба розуміти результати волевиявлення парламенту України з питань, віднесених до його компетенції.

Під терміном «акти», що вживається у статті 91 Конституції України, необхідно розуміти рішення ВРУ у формі законів, постанов тощо, які приймаються ВРУ визначеною Конституцією України кількістю голосів народних депутатів України.

Конституційний Суд України в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

У пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27 березня 2002 року № 7-рп/2002 зазначено, що за змістом положень статей 85, 91 Конституції України ВРУ приймає закони, постанови та інші правові акти. Вони є юридичною формою реалізації повноважень єдиного органу законодавчої влади в Україні та відповідно до частини другої статті 147, частини першої статті 150 Конституції України є об`єктом судового конституційного контролю.

Згідно із ч. 1 ст. 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність нормам Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Статтею 150 Конституції України визначено повноваження Конституційного Суду України, до яких, зокрема, належить вирішення питань про відповідність нормам Конституції України (конституційність) законів та інших правових актів Верховної Ради України.

Згідно із частиною першою статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів ВРУ, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Ураховуючи викладене, оскільки в заяві про уточнення позовних вимог від 04.09.2024 основною вимогою є скасування ч. 2 ст. 36 Закону №1058-ІV через невідповідність Конституції України, а вимоги позивача залучити співвідповідачами у справі Верховну Раду України та Міністерство юстиції України, зобов`язати Міністерство юстиції України призначити адвоката та надати повний спектр правничої допомоги та відшкодувати шкоду є похідними від неї, то суд доходить висновку, що в даному випадку позивач змінює і підставу і предмет первинно заявленого позову, що свідчить про подання до суду нового позову, тому у прийнятті до розгляду такої заяви слід відмовити.

Щодо вимоги позивача спілкуватись в залі судових засідань суду руськой мовою або надати перекладача, у зв`язку із поганим володінням українською мовою суд зазначає, що 08.08.2024 ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі, якою вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до правил, визначених Главою 10 КАС України, розгляд справи здійснюватиметься без проведення судових засідань, а отже вимога позивача зазначена в заяві від 04.09.2024 є такою, що не підлягає задоволенню.

Також позивачем подано до суду позовну заяву від 05.09.2024 (т.1, а.с.177-180), в якій позивач просить:

- витребувати справу № 752/18742/22 із Голосіївського районного суду м. Києва;

- встановити факт, що прожитковий рівень становить 6000 грн шляхом виклику свідка для надання пояснень, а саме міністра соціальної політики ОСОБА_2 ;

- запросити свідка ОСОБА_3 для надання пояснення щодо конституційності ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV.

- зобов`язати Міністерство юстиції України відновити право позивача на правничу допомогу і призначити йому адвоката у справі № 990/207/24;

- визнати позивача потерпілим від бездіяльності держави Україна та відшкодувати завдану шкоду у розмірі 1 106 376 грн;

- визнати ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV неконституційною.

Отже, подана позовна заява від 05.09.2024 містить як ряд процесуальних клопотань, адресованих сулу, так і містить збільшені позовні вимоги.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що він як повнолітня непрацездатна людина має право на пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV. Однак, ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV є такою, що суперечить Конституції України. Крім цього, зважаючи на те, що позивач довгий час не отримував путівку на санаторно-курортне лікування він має право на лікування за кордоном.

Розглянувши надану позивачем позовну заяву від 05.09.2024, в якій позивачем викладено ряд клопотань процесуального характеру, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної заяви, з огляду на наступне.

Згідно ст. 9 КАС України принципами адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

Суть офіційного з`ясування всіх обставин у справі визначена в частині четвертій ст. 9 цього Кодексу, якими встановлено, що суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Таким чином, принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі зобов`язує суд вчинити всі необхідні дії для повного та всебічного з`ясування фактичних обставин справи з метою забезпечення прийняття правосудного рішення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно із ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2чт. 73 КАС України).

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень(ч. 3 ст. 73 КАС України).

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування(ч. 4 ст. 73 КАС України).

Згідно ч. 1 та 2 ст. 80 КАС України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

У клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Частиною першою статті 91 КАС України передбачено, що показаннями свідка є повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Враховуючи підстави та предмет заявленого позову, що обумовлюють межі з`ясування обставин в цій справі, суд доходить висновку, про відсутність необхідності витребування доказів та виклику свідків, указаних позивачем.

Щодо вимоги позивача зобов`язати Міністерство юстиції України відновити право позивача на правничу допомогу і призначити йому адвоката у справі № 990/207/24 суд зазначає таке.

У розумінні п.1 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» від 02.06.2011 № 3460-VI (далі - Закон № 3460-VI) безоплатна правнича допомога є правнича допомога, що гарантується державою та повністю або частково надається за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 Закону № 3460-VI безоплатна вторинна правнича допомога це вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя.Безоплатна вторинна правнича допомога включає такі види правничих послуг:захист; здійснення представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правничу допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; складення документів процесуального характеру.

Згідно із ст. 15 Закону № 3460-VI суб`єктами надання безоплатної вторинної правничої допомоги в Україні є: центри з надання безоплатної правничої допомоги та адвокати, включені до Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 28 Закону № 3460-VI Міністерство юстиції України: здійснює загальне управління у сфері надання безоплатної первинної правничої допомоги та безоплатної вторинної правничої допомоги; відповідає за впровадження та функціонування системи безоплатної вторинної правничої допомоги; утворює центри з надання безоплатної правничої допомоги; подає до Кабінету Міністрів України проекти законів та інших нормативно-правових актів у сфері надання безоплатної правничої допомоги; встановлює порядок ведення Координаційним центром з надання правничої допомоги Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу; аналізує практику застосування цього Закону; затверджує стандарти якості надання безоплатної правничої допомоги; співпрацює з центральними органами виконавчої влади з питань реалізації цього Закону; затверджує Типове положення про установи з надання безоплатної первинної правничої допомоги; затверджує порядок та критерії залучення органами місцевого самоврядування юридичних осіб приватного права до надання безоплатної первинної правничої допомоги; затверджує Положення про центри з надання безоплатної правничої допомоги; затверджує методику розрахунку середньомісячного доходу для визначення належності осіб до суб`єктів права на безоплатну вторинну правничу допомогу; затверджує порядок укладання контракту з директором центру з надання безоплатної правничої допомоги та типову форму такого контракту; виконує інші функції у сфері надання безоплатної правничої допомоги, встановлені законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Ураховуючи викладене, а також те, що КАС України не передбачає ані права, ані обов`язку суду призначати представника сторони у справі для надання безоплатної правничої допомоги суд доходить висновку, що заява від 05.09.2024 в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо включення вимоги визнати його потерпілим від бездіяльності держави Україна та відшкодувати завдану шкоду у розмірі 1 106 376 грн суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено способи судового захисту в адміністративному судочинстві, а саме:

- визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

- встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

- прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Суд звертає увагу, що КАС України не передбачає такого способу захисту, як визнання потерпілим особи, а тому заява позивача в цій частині задоволенню не підлягає.

Також, щодо визначення позивачем розміру завданої шкоди у сумі 1 106 376 грн, суд зауважує, що остання була визначена ним як шкода, завдана ненаданням путівки на санаторно-курортне лікування та обґрунтована лише вказівкою на необхідності лікування за кордоном. Оскільки, відмова у наданні путівки на санаторно-курортне лікування не є предметом спірних правовідносин, то суд вважає за необхідне відмовити у прийнятті до розгляду судом позовної заяви від 05.09.2024.

Щодо вимоги позивача визнати ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV неконституційною суд наголошує, що п. 1 ч. 2 ст. 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України, про що детально зазначалось вище.

10.09.2024 позивачем через канцелярію суду подано клопотання у справі № 990/207/24 від 07.09.2024 (т.1, а.с.205-208), в якому позивач просить суд:

- здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін;

- витребувати довідку стосовно можливого розміру по втраті годувальника;

- направити на проходження судової експертизи шляхом направлення до лікарів:стоматолога, ендокринолога, невропатолога, ревматолога, гастроентеролога, судинного хірурга, для проходження МРТ, КТ, рентгену;

- запросити свідка, а саме міністра соціальної політики ОСОБА_2 для надання пояснень, що прожитковий рівень становить 6500 грн шляхом виклику свідка,

- запросити свідка ОСОБА_3 для надання пояснення щодо конституційності ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV.

- зобов`язати Міністерство юстиції України надати правничу допомогу у справі № 990/207/24;

- заборонити публікувати будь які рішення в мережі Інтернет з метою захисту персональних даних.

В обґрунтування свого клопотання позивач зазначає, що ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV є такою, що не відповідає Конституції України та просить забезпечити розгляд справи Конституційним Судом України. Крім цього, позивач зазначає, що гарантії, передбачені ст. ст. 55, 59 Конституції України не діють, що зумовило вчинення державою Україна карного злочину. Також, позивач зазначає, що реальний прожитковий рівень становить 6500 грн, про що в одному з інтерв`ю повідомила міністр соціальної політики. У зв`язку із цим, позиває вважає, що справа є складною та має вирішуватись за правилами загального позовного провадження із викликом сторін та свідків.

Розглянувши клопотання позивача від 07.09.2024 суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного клопотання, з огляду на наступне.

За змістом ст. 12 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Особливості розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження встановлені ст. 262 КАС України.

Відповідно до частини п`ятої вказаної статті, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Тобто, за загальним правилом, відкриті у спрощеному позовному провадженні справи розглядаються судом без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 6 ст. 262 КАС України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених ст. 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Частиною шостою статті 12 КАС України передбачено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, типові справи та інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, а також щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У цьому випадку предмет позову стосується категорії справ незначної складності.

Ураховуючи викладене, зважаючи, що будь-яких вагомих підстав та обґрунтованих пояснень необхідності розгляду цієї справи у судовому засіданні позивач не навів, беручи до уваги, що за правилами спрощеного провадження може бути розглянута будь-яка справа, окрім перерахованих у ч. 4 ст.262 КАС України, суд доходить висновку про відсутність підстав для розгляду даної справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Щодо вимог позивача витребувати довідку стосовно можливого розміру по втраті годувальника; направити на проходження судової експертизи шляхом направлення до лікарів: стоматолога, ендокринолога, невропатолога, ревматолога, гастроентеролога, судинного хірурга, для проходження МРТ, КТ, рентгену; запросити свідка, а саме міністра соціальної політики ОСОБА_2 для надання пояснень, що прожитковий рівень становить 6500 грн шляхом виклику свідка, запросити свідка ОСОБА_3 для надання пояснення щодо конституційності ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV суд повторює, що відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивачем подано позов до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування шкоди, відповідно до якого предметом спірних правовідносин є наявність або відсутність у позивача права на перехід із пенсії по інвалідності на пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV.

Враховуючи підстави та предмет заявленого позову, що обумовлюють межі з`ясування обставин в цій справі, суд доходить висновку про відсутність необхідності витребування доказів та виклику свідків, указаних позивачем.

Щодо зобов`язання надати позивачу правничу допомогу Міністерством юстиції України, суд повторює, що згідно із ст. 28 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» від 02.06.2011 № 3460-VI до повноважень Міністерством юстиції України не належить надання безоплатної правничої допомоги.

Щодо вимоги позивача заборонити публікувати будь які рішення в мережі Інтернет з метою захисту персональних даних суд зазначає таке.

Законом України «Про доступ до судових рішень» від 22 грудня 2005 року №3262-IV (далі Закон №3262-IV), який визначає порядок доступу до судових рішень з метою забезпечення відкритості діяльності судів загальної юрисдикції, прогнозованості судових рішень та сприяння однаковому застосуванню законодавства.

Відповідно до ч. 1 та ч 2 ст. 2 цього Закону рішення суду проголошується прилюдно, крім випадків, коли розгляд справи проводився у закритому судовому засіданні. Кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню велектронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів укримінальних провадженнях, які підлягаютьоприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержаннямвимогцього Закону.

Відповідно до ст. 3 Закону №3262-IV для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень.

Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Єдиний державний реєстр судових рішень функціонує в межах Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Доступ до окремих думок суддів через Реєстр забезпечується у тому самому порядку, що й до судового рішення, стосовно якого викладено окрему думку.

Порядок ведення Реєстру визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Порядок ведення Єдиного державного реєстру судових рішень затверджено рішенням Вищої ради правосуддя 19.04.2018 № 1200/0/15-18 (далі Порядок).

Порядок визначає: адміністратор Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - адміністратор) - адміністратор Єдиної судової інформаційної системи державне підприємство "Інформаційні судові системи", віднесене до сфери управління Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України). Адміністратор вживає заходи, пов`язані із технічним та організаційно-технологічним забезпеченням функціонування Реєстру, у тому числі такі: створення, вдосконалення та супроводження державної інформаційної системи Реєстру; адміністрування Реєстру; надання доступу до Реєстру; забезпечення зберігання та захисту даних, що містяться в Реєстрі, у тому числі шляхом визначення моделі захисту від загроз витоку інформації та засобів обробки електронних документів у Реєстрі та надання до них безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі "Судова влада України"; виконання інших функцій, передбачених цим Порядком (пп.3 ч.1 Р.І Порядку).

Єдиний державний реєстр судових рішень - державна інформаційна система, що входить до складу Єдиної судової інформаційної системи і забезпечує збирання, облік (реєстрацію), накопичення, зберігання, захист, пошук та перегляд інформаційних ресурсів Реєстру та їх образів. З дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи Реєстр переходить до її складу (п.9 ч.1 Р.І Порядку).

Знеособлення - процедура маскування в тексті електронного примірника судового рішення або окремої думки судді відомостей, що не можуть бути розголошені відповідно до вимог законодавства за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення з подальшою вибірковою візуальною перевіркою результатів такого маскування. Результатом процедури знеособлення є створення образу електронного документа (п. 11 ч. 1 Р. І Порядку).

Відповідно до ч. 1 Р. ІІІ Порядку електронний примірник судового рішення або окремої думки судді оприлюднюється шляхом надсилання до Реєстру у день його виготовлення засобами АСДС. Реєстраційні відомості, зазначені в пункті 3 розділу II цього Порядку, надсилаються до Реєстру у складі електронного документа, який вони описують.

Реєстрація електронних примірників судових рішень та окремих думок суддів здійснюється адміністратором за допомогою відповідних програмно-апаратних засобів Реєстру в день їх надходження з АСДС. За результатами реєстрації формується дата та час включення до Реєстру електронного примірника судового рішення та окремої думки судді (п.1 Р.IV Порядку).

Згідно з ч. 1 Р.V Порядку зареєстровані електронні примірники судових рішень та окремих думок суддів протягом трьох робочих днів із дня їх реєстрації в Реєстрі обробляються та знеособлюються в автоматичному режимі в порядку черговості їх надходження.

Адміністратор відповідає за внесення до Реєстру надісланих інформаційних ресурсів, надання доступу до них відповідно до вимог цього Порядку, забезпечення захисту внесеної до Реєстру інформації від її викрадення, перекручення чи знищення (ч.1 Р.ХІ Порядку).

Зі змісту наведених норм вбачається, що ДП "Інформаційні судові системи" є адміністратором Єдиного державного реєстру судових рішень, на якого покладено обов`язки вжиття заходів, пов`язаних із технічним та організаційно-технологічним забезпеченням функціонування цього реєстру.

Також пунктом 5 Статуту ДП "Інформаційні судові системи", затвердженого Наказом Державної судової адміністрації України 26 листопада 2019 року №1142, визначено, що підприємство створено з метою, зокрема, надання послуг з технічного, технологічного забезпечення створення та супроводження програмного забезпечення ведення автоматизованих систем (електронних баз даних), у тому числі державних реєстрів, що створюються відповідно до законів України, нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, наказів Уповноваженого органу управління; організації доступу фізичним та юридичним особам до автоматизованих систем державних реєстрів.

Отже, Порядком ведення Єдиного державного реєстру судових рішень передбачено, що забезпечення зберігання та захисту даних, що містяться в Реєстрі покладається на адміністратора Єдиної судової інформаційної системи - Державне підприємство "Інформаційні судові системи».

Частиною першою ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п.7 ч.1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Суд наголошує, що при здійсненні функцій адміністратора Єдиного державного реєстру судових рішень Державне підприємство "Інформаційні судові системи", яке віднесене до сфери управління Державної судової адміністрації України, виконує публічно-владні управлінські функції (делеговані повноваження), а отже є суб`єктом владних повноважень у значенні терміну наведеного у п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України.

Відповідно до ч. 1. та ч. 2 ст. 4 Закону № 3262-IV судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Загальний доступ до судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України забезпечується з дотриманням вимог ст. 7 цього Закону.

Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону №3262-IV у текстах судових рішень, що відкриті для загального доступу, не можуть бути розголошені такі відомості: 1) місце проживання або перебування фізичних осіб із зазначенням адреси, номери телефонів чи інших засобів зв`язку, адреси електронної пошти, реєстраційні номери облікової картки платника податків, реквізити документів, що посвідчують особу, унікальні номери запису в Єдиному державному демографічному реєстрі; 2) реєстраційні номери транспортних засобів; 3) номери банківських рахунків, номери платіжних карток; 4) інформація, для забезпечення захисту якої розгляд справи або вчинення окремих процесуальних дій відбувалися у закритому судовому засіданні; 5) інші відомості, що дають можливість ідентифікувати фізичну особу. Такі відомості замінюються літерними або цифровими позначеннями.

Текст цієї норми ст. 7 Закону №3262-IV викладено у новій редакції Законом N 2147-VIII від 03.10.2017 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». У попередній редакції ст. 7 Закону № 3262-IV передбачала, що до відомостей, які не можуть бути розголошені у текстах судових рішень належать імена (ім`я, по батькові, прізвище) фізичних осіб.

Отже, шляхом внесення змін до Закону № 3262-IV законодавцем виключено з переліку відомостей, які не підлягають розголошенню імена (ім`я, по батькові, прізвище) фізичних осіб.

Керуючись статтями 5, 9, 12, 19, 44, 47, 80, 91, 160, 243, 248, 257, 260, 262, 294 КАС України, суд

у х в а л и в:

1. Відмовити у прийнятті до розгляду заяви ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог від 04.09.2024.

2. Відмовити у прийнятті до розгляду позовної заяви ОСОБА_1 від 05.09.2024.

3. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування справи № 752/18742/22 із Голосіївського районного суду м. Києва; про встановлення факту, що прожитковий рівень становить 6000 грн шляхом виклику свідка для надання пояснень, а саме міністра соціальної політики ОСОБА_2 ; про виклик свідка ОСОБА_3 для надання пояснення щодо конституційності ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV; про зобов`язання Міністерства юстиції України відновити право позивача на правничу допомогу і призначити йому адвоката у справі № 990/207/24; про визнання позивача потерпілим від бездіяльності держави Україна та відшкодувати завдану шкоду у розмірі 1 106 376 грн, викладених у позовній заяві від 05.09.2024 відмовити.

4. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін; про витребування довідки стосовно можливого розміру по втраті годувальника; про направлення на проходження судової експертизи шляхом направлення до лікарів: стоматолога, ендокринолога, невропатолога, ревматолога, гастроентеролога, судинного хірурга, для проходження МРТ, КТ, рентгену; про виклик свідка міністра соціальної політики ОСОБА_2 для надання пояснень, що прожитковий рівень становить 6500 грн шляхом виклику свідка; про виклик свідка ОСОБА_3 для надання пояснення щодо конституційності ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV; про зобов`язання Міністерства юстиції України надати правничу допомогу у справі № 990/207/24; про заборону публікувати будь-які рішення в мережі Інтернет з метою захисту персональних даних від 07.09.2024 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Кушнова А.О.