Справа № 302/190/24
Суддя: Сидоренко Ю. В.
Дата ухвалення: 2024-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 302/190/24
Провадження № 2-а/302/11/24 Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26.06.2024 смт. Міжгір`я
До Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Рішко С.І., пред`явлений до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.
В обґрунтування позовних вимог позивачка ОСОБА_1 зазначає, що 10.02.2024 року на адресу її місця проживання надійшло рекомендоване поштове відправлення від відділення поліції №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області, в якому містилася постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №1377636, складена 05.02.2024 року інспектором ВП № 2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області капітаном поліції Мотичка І.М. відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 .
Відповідно до винесеної постанови, позивачка визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП України.
В п.5 оскаржуваної постанови зазначено: «05.02.2024 року о 07:08:48 год. в смт.Міжгір?я по вул. Шевченка на транспортному засобі Renault Master, д.н.з. НОМЕР_2 , належному ОСОБА_1 , не горів задній державний номерний знак у темну пору доби, чим порушено п.2.9.в ПДР - керування водієм ТЗ з номерним знаком, що не відповідає вимогам стандартів».
Як наслідок, до позивачки було застосовано адміністративну відповідальність у виді штрафу в розмірі 1190,00 грн. Доказом, що підтверджує дані обставини, є Постанова, копія якої додано до позову.
Позивачка заперечує обставини, зазначені в Постанові, оскільки вважає, що вони не відповідають дійсності, а саме зазначає, що 05.02.2024 року о 07:08:48 год. вона, ОСОБА_1 не керувала транспортним засобом Renault Master, д.н.3. НОМЕР_3 , у тому числі на якому «не горів задній державний номерний знак у темну пору доби» в смт.Міжгір?я по вул. Шевченка та, відповідно,її не зупиняли працівники поліції, у тому числі інспектор ОСОБА_3 . Також вона не була присутня при розгляді вказаним інспектором матеріалів адміністративного правопорушенні і відповідно вона не відмовлялася від отримання копії постанови та її підписання.
Позивачка ОСОБА_1 вважає оскаржувану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки вважає, що вона не вчиняла дій, зазначених в описовій частині постанови, що вказує на відсутність події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП.
Позивач вказує, що інспектором Мотичка І.М. при розгляді матеріалів справи та винесенні Постанови про адміністративне правопорушення були допущені інші помилки, а саме: фабула постанови не містить посилань на те, що позивача було зупинено на вимогу поліцейського, що виключає можливість вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП; до постанови не додано доказів на підтвердження факту керування позивачкою 05.02.2024 року о 07-08 год. в смт.Міжгір?я по вул. Шевченка транспортним засобом Renault Master, д.н.з. НОМЕР_4 ; у змісті постанови не зазначено підстави для зупинки працівниками поліції вказаного транспортного засобу; у постанові не зазначено у чому саме задній номерний знак не відповідав вимогам стандартів; неправильно зазначено прізвище позивачки, а саме « ОСОБА_5 », замість « ОСОБА_6 »; інспектором не зазначено технічний засіб, яким здійснено фото, або відеозапис правопорушення; не наведено доказів, на яких ґрунтується висновок інспектора про скоєння позивачкою правопорушення, пояснення очевидців, фото, відеофіксація порушення відсутні; не зазначено точні дані про місце скоєння адміністративного правопорушення та точне місце розгляду справи.
Всупереч вимог ч.1 ст.268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення була розглянута за відсутності позивачки і без її своєчасного повідомлення про місце і час розгляду справи та позивачка вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави для винесення відносно неї постанови про накладення адміністративного стягнення, а тому вона змушена звернутися до суду з цим позовом, в якому просить: 1) визнати протиправними дії інспектора ВП №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області капітана поліції ОСОБА_7 ; 2) скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №№1377636 від 05.02.2024 року та закрити справу за фактом вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події і складу відповідного адміністративного правопорушення; 3) стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. та судового збору у розмірі 605,60 грн.
Ухвалою суду від 20.02.2024 року відкрито провадження у адміністративній справі № 302/190/24. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін по справі. Витребувано судом від відповідача матеріали справи відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121-3 КУпАП за оскаржуваною постановою серії ЕНА № 1377636 від 05.02.2024 року (а.с.19-20).
07.03.2024 року через систему «Електронний суд» на адресу суду подано відповідачем ГУНП в Закарпатській області відзив на позов ОСОБА_1 , оформлений представником відповідача ОСОБА_8 та викладений в редакції від 06.03.2024 року (а.с.21-24).
У поданому відзиві відповідач зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 відповідач не визнає у повному обсязі, при цьому зазначає, що 05.02.2024 року о 07-09 год. в смт.Міжгір?я по вул.Шевченка водій ОСОБА_1 керувала автомобілем марки Renault Master, д.н.з. НОМЕР_4 , в якого не освітлювався задній номерний знак у темну пору доби, чим порушила вимоги п.2.9. ПДР та скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121-3 КУпАП. Постановою серії ЕНА № 1377636 від 05.02.2024 року громадянку ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності і накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 1190,00 грн. Вказують, що інспектором ВП № 2 Хустського РУП капітаном поліції Мотичка І,М. було виявлено правопорушення, вчинене позивачем, внаслідок чого було складено постанову серії ЕНА №1377636 від 05.02.2024 та притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121-3 КУпАП. Також зазначає, що на місці вчинення правопорушення, інспектором ОСОБА_7 було здійснено перевірку посвідчення водія, яке надала позивачка: серії НОМЕР_5 . Звертають увагу суду, що оскаржувана постанова складена відповідачем відповідно до норм КУпАП та Інструкції № 1395 від 07.11.2015 та посилання позивача на порушення ГУНП в Закарпатській області законодавства в даному випадку є безпідставними та необґрунтованими, та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просять відмовити у повному обсязі.
Повно та всебічно вивчивши матеріали адміністративної справи №302/190/24, а також надані позивачкою докази, на яких ґрунтуються заявлені нею позовні вимоги, а також обгрунтування заперечень проти позову, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 , та враховуючи всі обставини по даній справі, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами адміністративної справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково з наступним підстав.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до положень ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з приписами ч.1 ст.9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до п.11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII, поліція регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Згідно з п.1 розділу IV Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015 року із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства внутрішніх справ № 20 від 11.01.2024 (далі Інструкція), розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.
Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Розділу ІІІ вказаної Інструкції, постанова по справі про адміністративні правопорушення, передбачені зокрема частинами першою і другою статті 121-3 КУпАП, виноситься поліцейськими підрозділів Департаменту патрульної поліції, територіальних (відокремлених) підрозділів територіальних органів поліції, поліцейські яких забезпечують безпеку дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах на місці вчинення адміністративного правопорушення.
Пунктами 4-5 Розділу І Інструкції № 1395 передбачено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Згідно з частиною першої ст.35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.
Згідно приписів ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Зі змісту оскаржуваної постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №1377636 від 05.02.2024 року, складеної інспектором ВП №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області Мотичка І.М., вбачається, що водій вбачається, що 05.02.2024 року о 07:08:46 год. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , посвідчення водія НОМЕР_5 ), керувала в смт.Міжгір?я по вул.Шевченка автомобілем марки Renault Master, д.н.з. НОМЕР_4 (належність ОСОБА_1 ), в якого не горів задній державний номерний знак у темну пору доби, чим порушила вимоги п.2.9 «в» ПДР керування водієм транспортним засобом, що не відповідає вимогам стандартів, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121-3 КУпАП. Та зазначеною постановою серії ЕНА № 1377636 від 05.02.2024 року громадянку ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121-3 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1190,00 грн., та копія оскаржуваної постанови є в матеріалах справи (а.с.11).
Особливості провадження у справах про адміністративні правопорушення визначені в Розділі IV КУпАП.
Відповідно до статті 245 КУпАП України завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно зі ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
У даному випадку для підтвердження порушення позивачем вимог Правил дорожнього руху України відповідач, співвідповідач, відповідно до статті 251 КУпАП мав би надати, зокрема, письмові показання свідків правопорушення, показання технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів.
Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 року визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/ розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Тобто, положення Закону №580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису в якості речового доказу наявності або відсутності факту правопорушення та дотримання останніми процедури розгляду ними справ.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами, а не підтвердження здійснення водієм правопорушення відповідними доказами не породжує правових підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 26.06.2019 року у справі №536/1703/17.
Також в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства по справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху і експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснено, що зміст постанови повинен відповідати вимогам, передбаченим ст.ст.283 і 284 КУпАП. В ньому повинні бути докази, на яких базується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, і вказані мотиви не взяття до уваги інших доказів, на які посилається правопорушник чи висловлені ним доводи.
Згідно пункту 2 розділу IV Інструкції зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення повинен відповідати статті 283 КУпАП.
Відповідно до приписів ч.3 ст.283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Частиною першою статті 121-3 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування або експлуатацію транспортного засобу без номерного знаку, з номерним знаком, що не належить цьому засобу або не відповідає встановленим зразкам або вимогам, з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, перевернутим чи неосвітленим, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими), з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, забрудненим номерним знаком, якщо така забрудненість не дає можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знаку з відстані двадцяти метрів, а так само вчинення інших дій, спрямованих на умисне приховування номерного знаку.
Проте, дослідивши у повному обсязі матеріали адміністративної справи, суд вважає, що оскаржувана позивачем постанова вищевказаним вимогам не відповідає, оскільки в ній не зазначено належних та допустимих доказів, на яких грунтується висновок інспектора поліції про порушення позивачем ОСОБА_1 Правил дорожнього руху, зокрема: пункту 2.9 «в» ПДР та вчинення саме ОСОБА_1 інкримінованого їй адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП.
З позовної заяви вбачається, що позивачка ОСОБА_1 категорично заперечує факт порушення вимог Правил дорожнього руху України, та вказує, що не вчиняла адміністративного правопорушення, та разом з тим, не погодившись із таким рішенням, позивач оскаржив постанову, мотивуючи тим, що інспектором поліції Мотичка І.М. при розгляді матеріалів справи та винесенні Постанови про адміністративне правопорушення було грубо порушено вимоги чинного законодавства.
Суд зазначає, що відповідачем разом із відзивом, на підтвердження вчинення позивачкою ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП суду не надано жодного доказу, у тому числі DVD-диск з відеозаписом виявлення факту даного адміністративного правопорушення.
Згідно п. 31.5 ПДР України у разі виникнення у дорозі несправностей, зазначених у п. 31.4 цих Правил, водій повинен вжити заходів для їх усунення, а якщо це зробити неможливо - рухатися якомога коротшим шляхом до місця стоянки або ремонту, дотримуючись запобіжних заходів з виконанням вимог п.9.9. та 9.11 цих Правил.
Проте відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що ОСОБА_9 після виникнення несправностей не дотрималася вище вказаних вимог.
Також, судом встановлено, що інспектором ВП №2 Мотичка І.М. складено постанову про накладення адміністративного стягнення на « ОСОБА_2 », у той час, як прізвище та ім`я позивача є « ОСОБА_1 », що підтверджується паспортом серії НОМЕР_6 , виданого 22.11.2005 року на ім`я « ОСОБА_1 », ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , копія якого є в матеріалах даної справи (а.с.8).
При цьому, копій належних та відповідних документів, на підставі яких було встановлено інспектором поліції особу, яка в подальшому була притягнута ним до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121-3 КУпАП, відповідачем до відзиву не додано. Обставини, зазначені позивачем ОСОБА_1 у позові, відповідачем не спростовані.
При цьому, безпосередньо у відзиві відповідач зазначає про притягнення до адміністративної відповідальності постановою серії ЕНА № 1377636 від 05.02.2024 року громадянку ОСОБА_1 , тобто іншої особи, яка зазначена в оскаржуваній постанові.
Виявлені судом описки та невідповідності щодо особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121-3 КУпАП за оскаржуваною постановою, у встановленому законом порядку відповідачем не виправлено, вказані протиріччя та суттєві розбіжності щодо суб`єкта відповідальності за оскаржуваною постановою, відповідачем не усунуто.
Отже, суд приходить до висновку, що такими діями інспектор поліції порушив права особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності, та порушив порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, що є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Отже, відповідачем не доведено, всупереч вищевказаним вимогам законодавства, правомірності винесеної інспектором поліції постанови.
Стаття 62 Конституції України встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. Таким правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а.
Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення (постанова Верховного Суду від 27.06.2019 у справі №560/751/17).
Відсутність доказів вини позивача ОСОБА_1 свідчить про неправомірність постанови та необхідність її скасування.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами (постанова Верховного Суду від 14.05.2020, №240/12/17).
За вказаних обставин, на відповідача як на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, в основу якого було покладено, доведений на його думку факт. Одна тільки постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.
Верховним Судом в постанові від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а, вказано, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Сама по собі оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може бути належним доказом вчинення особою адміністративного правопорушення, оскільки постанова про притягнення до адміністративної відповідальності по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує відповідне фіксування цього правопорушення.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі №338/1/17.
Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 жовтня 2016 року по справі № 2816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.
Відповідно до Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року по справі «Руїз Торіха проти Іспанії», згідно з установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Частинами 1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Із змісту оскаржуваної постанови видно, що вона винесена поліцейським на місці події, зазначеному в оскаржуваній постанові та в позовній заяві. Проте, постанова не містить посилання на докази, зокрема на фото чи відео фіксацію цього порушення, пояснення чи покази свідків тощо.
Вказані невідповідності та виявлені в ході судового розгляду даної справи протиріччя, відповідачем до теперішнього часу не усунуто.
Отже, як встановлено судом будь-яких належних і допустимих доказів, які б свідчили про вчинення саме позивачем ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП, відповідачем не надано, що свідчить про недоведеність її вини у вчиненні інкримінованого їй порушення Правил дорожнього руху.
Таким чином, на переконання суду, факт візуального спостереження вчинення адміністративного правопорушення поліцейським без забезпечення належних та допустимих доказів, визначених ст.251 КпАП України, не може доводити винуватість особи у вчинених адміністративних правопорушеннях.
Будь-яких доказів, що позивач ОСОБА_1 керувала транспортним засобом марки Renault Master, д.н.з. НОМЕР_4 у вказані години 05.02.2024 року в смт.Міжгір?я по вул.Шевченка, як зазначено у наданій відповідачем постанові серії ЕНА № 1377636 від 05.02.2024 року, відповідачем не надано. За таких обставин факт вчинення позивачкою адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП, є недоведеним.
А відтак, оскільки позивачка ОСОБА_1 заперечує вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП, а відповідач, на якого покладено обов`язок доказування, не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували порушення саме позивачем ОСОБА_1 вказаних у постанові вимог Правил дорожнього руху та, відповідно, скоєння нею вищевказаного адміністративного правопорушення, суд приходить до висновку про те, що оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню.
Будь-які докази, які б спростовували вищенаведені висновки суду, відповідачем суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. В межах даної справи відповідачем не надано доказів на підтвердження правомірності свого рішення, а судом з наявних матеріалів справи не встановлено жодних обставин, що свідчили б про зворотне.
За положеннями ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно приписів п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Вищевстановлене дає підстави суду застосувати положення статті 286 ч.3 п.3 КАС України та скасувати оскаржувану постанову і закрити справу про адміністративне правопорушення на підставі п.1 ч.1 статті 247 КУпАП, тобто за відсутністю в діях позивача складу зазначеного адміністративного правопорушення (недоведеністю його вини в установленому законом порядку належними і достатніми доказами).
Проаналізувавши всі наявні у справі докази, суд, враховуючи положення статті 286 КАС України, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 1377636 від 05.02.2024 року слід задовольнити, оскільки вказану постанову не можна визнати обґрунтованою та такою, що прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення відносно громадянки ОСОБА_9 - закриттю.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи положення ч.1 ст.139 КАС України, позивачу слід відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Закарпатській області судовий збір, сплачений позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду з даним адміністративним позовом в сумі 605,60 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 15.02.2024 року, оригінал якої є в матеріалах справи (а.с.1).
Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то слід зазначити наступне.
Частиною 1 статті 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч.3 ст.132 КАС України).
Частинами 1 та 2 ст.16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до вимог ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час, що також відображено у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року по справі №820/4281/17 та постанові від 27.06.2018 року по справі №826/1216/16.
З аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається з матеріалів справи професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачці ОСОБА_1 адвокатом Рішко Сергієм Івановичем на підставі Договору про надання правової допомоги №б/н від 12.02.2024 року, копія якого є в матеріалах справи (а.с.14), Ордеру серії АО № 1104978 від 14.02.2024 року, оригінал якого є в матеріалах справи (а.с.16). Згідно п.4.2 вказаного Договору за надання правової допомоги, гонорар представника щодо надання правової допомоги в суді першої інстанції є фіксованим і складає по 2000,00 грн (а.с.14 зворот).
Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру за № 1 від 12 лютого 2024 року за Договором про надання правової допомоги від 12.02.2024 року, адвокатом Рішко С.І. прийнято від ОСОБА_1 оплату в сумі 2000,00 грн. та копія вказаної квитанції є в матеріалах справи (а.с.15).
Суд частково погоджується з наведеними розрахунками та, оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для даної адміністративної справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19 та 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», суті виконаних послуг, а також враховуючи конкретні обставини справи, вважає, що розмір витрат на правничу допомогу є завищеними, неспівмірним з обсягом наданих адвокатом послуг.
Та суд вважає розмір витрат на професійну правничу правову допомогу адвоката завищеним, а тому, з урахуванням незначної складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг, а також часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом наданих адвокатом послуг і значенням справи для сторін, суд вважає необхідним відшкодувати позивачу ОСОБА_1 , витрати на професійну правничу допомогу частково, в сумі 1000,00 грн., а тому суд вважає за необхідне частково задовольнити заявлені позивачкою ОСОБА_1 позовні вимоги в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, враховуючи положення ч.1 ст.139 КАС України, позивачу слід відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Закарпатській області на користь позивача судовий збір, сплачений позивачкою ОСОБА_1 при зверненні до суду з даним адміністративним позовом в сумі 605,60 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 15.02.2024 року, оригінал якої є в матеріалах справи (а.с.1), а також відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №1 від 12.02.2024 року, копія якої є в матеріалах справи (а.с.15),
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.2,5,9,77,241-246,286 КАС України, ст.ст.9, ч.1 ст.121-3,245,251,252,255,256,280,288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд
У Х В А Л И В :
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити частково.
Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №1377636 від 05.02.2024року, винесену інспектором відділення поліції № 2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області Мотичка І.М. про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121-3 КУпАП та накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 1190,00 гривень та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Стягнути з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області за рахунок бюджетних асигнувань відділення поліції №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області (юридична адреса: м.Ужгород, вул.Ференца Ракоці, 13, ЄДРПОУ - 40108913) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) - судові витрати у виді судового збору в сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 (одна тисяча) гривень, а всього стягнути 1605 (одна тисяча шістсот п`ять) гривень 60 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Міжгірський районний суд Закарпатської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справ апеляційним судом.

Суддя

Міжгірського районного суду

Закарпатської області Ю.В. СИДОРЕНКО