Справа № 520/22692/23
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 р.Справа № 520/22692/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2024, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі №520/22692/23

за позовом ОСОБА_1

до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 по справі №520/22692/23 задоволено позов ОСОБА_1 (надалі позивач, заявник, апелянт, ОСОБА_1 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) (надалі відповідач, в/ч НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в порядку статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України(надалі КАС України), в якій просив суд встановити строк в/ч НОМЕР_2 для подання звіту про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 по справі №520/22692/23.

В обґрунтування заяви позивач вказує, що на час звернення до суду із вказаною заявою, відповідач не виконав рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 по справі №520/22692/23.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 заяву позивача ОСОБА_1 в порядку статті 382 КАС України - залишено без задоволення.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та норм процесуального права, просив скасувати цю ухвалу повністю та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до твердження апелянтом про небажання відповідача виконувати рішення суду яке набрало законної сили, вважає, що суд зобов`язаний, в силу приписів статей Конституції України, КАС України та висновків Верховного Суду у справах №560/523/19, №420/177/20, №420/6671/18, здійснювати судовий контроль. Вважає, що суд не мав права обґрунтовувати відмову у задоволенні заяви позивача посиланням на його право оскарження дій державного виконавця у виконавчому провадженні з виконання судового рішення у цій справі. Вказав на відсутність у спірній ухвалі мотивів її постановлення. Вважає, що суд па першої інстанції не вказав якою нормою та обставинами керувався при постановленні цієї ухвали про повернення позовної заяви, не обґрунтував своє переконання, що прийнята із порушенням принципу верховенства права, оскільки судом не застосовані принципи положень Основного закону.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Сторони в судове засідання не з`явилися, повідомлялись судом належним чином. Позивачем надано клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у цій справі в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої у порядку ст.. 382 КАС України, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду. Також вказав, що контроль за виконанням судового рішення здійснюється також у спосіб звернення до суду з позовами до органів виконавчої служби в порядку ст. 287 КАС України. При наявності відкритого виконавчого провадження виконавець не обмежується лише прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження, а повинен вчиняти ряд виконавчих дій, які врегульовані ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження".

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 2 ст. 382 КАС України).

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 20.06.2018 по справі №800/592/17 визначилась, що клопотання про встановлення судового контролю може бути подане й задоволене судом вже після ухвалення рішення у справі.

Отже, судовий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту і накладенням штрафу.

Одночасно, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними і допустимими доказами.

З огляду на те, що позивачем не наведено аргументів на обґрунтування необхідності вжиття таких процесуальних заходів і не надано останнім доказів в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача в частині встановлення судового контролю за виконанням рішення суду на цій стадії.

Така позиція застосування приписів ст. 382 КАС України в контексті повноважень суду для задоволення або відмови у задоволенні заяви позивача про встановлення судового контролю відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 17.07.2024 у справі № 727/1988/13-а,

З огляду на вказане, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги позивача.

При цьому, колегія суддів враховує, що посилання суду першої інстанції на врахування звернення позивача до органів виконавчої служби, та можливість оскарження рішень, дій (бездіяльності) державного виконавця також віднесений до судового контролю за своєю суттю не є самостійною підставою для відмови у задоволенні заяви позивача, а тому не впливає на висновки суду про безпідставність та необґрунтованість поданої позивачем заяви про встановлення судового контролю.

Надаючи оцінку можливості застосування наведених позицій Верховного Суду, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз вказаної норми свідчить, що врахуванню підлягають висновки Верховного Суду лише щодо застосування конкретних норм права.

Відповідно до правового висновку, висловленого у пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц: висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формуються виходячи із конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права. При цьому під судовим рішенням в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, у яких є аналогічними предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Посилання апелянта на те, що суд па першої інстанції не вказав якою нормою та обставинами керувався при постановленні цієї ухвали про повернення позовної заяви, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки суд першої інстанції не повертав позовну заяву позивача, а по суті розглянув заяву позивача, подану в порядку ст. 382 КАС України та залишив її без задоволення тобто відмовив у її задоволенні по суті поставлених питань.

Так, предметом касаційного перегляду у справах №560/523/19, №420/177/20 було питання накладення на керівника суб`єкта владних повноважень штрафу за невиконання рішення по справах, у яких було встановлено судовий контроль.

У справі №420/6671/18 предметом касаційного перегляду було питання обґрунтованості заяви старшого державного виконавця про зміну способу і порядку виконання судового рішення..

Отже, наведені апелянтом постанови Верховного Суду не місять жодних висновків щодо застосування приписів ст. 382 КАС України в контексті ухвалення судового рішення саме у спосіб встановлення судового контролю, а відтак не підлягають врахуванню судом апеляційної інстанції, оскільки не мають жодного стосунку до правовідносин, які є предметом розгляду у цій справі за заявою позивача про встановлення судового контролю.

За таких обставин, вимоги апеляційної скарги, як і заяви про встановлення судового контролю, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення поставленого питання, відповідає нормам процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному судовому рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 242, 243, 249, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року по справі №520/22692/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 07.10.2024.