Справа № 140/4256/24
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2024-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/4256/24 пров. № А/857/16895/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участю секретаря судового засідання: Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року, ухвалене суддею Ковальчуком В.Д. у м. Луцьку Волинської області за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі № 140/4256/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

18 квітня 2024 позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача - Головного управління ДПС у Волинській області, у якому просила визнати протиправним та скасувати наказ від 20.03.2024 №152-о «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити на посаді начальника управління правового забезпечення ГУ ДПС у Волинській області, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що звільнення позивача здійснено відповідно до вимог частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII на підставі її власноручно написаної заяви, у якій вона визначила підставу звільнення за угодою сторін, а також дату припинення трудових відносин 21 березня 2024 року. Таким чином, наказ відповідача від 20.03.2024 №152-о про звільнення ОСОБА_1 було прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, а тому відсутні правові підстави для визнання його протиправним та скасування, а також для поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно висновків суду, оскаржуваний наказ про звільнення позивача є відображенням раніше зафіксованого узгодженого сторонами волевиявлення державного службовця та суб`єкта призначення на звільнення позивача та підтвердженням відсутності згоди однієї із сторін (суб`єкта призначення) на відкликання заяви про звільнення. Враховуючи відсутність згоди уповноваженої особи відповідного державного органу на відкликання державним службовцем своєї заяви про звільнення за угодою сторін, суд першої інстанції, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19.02.2020 у справі №820/3360/17, від 27.05.2020 у справі №404/6236/19, від 21.04.2021 у справі №758/11224/18, від 29.10.2020 у справі №826/3388/18, від 21.10.2021 у справі №540/1615/19, від 25.10.2023 у справі №460/2829/22, від 14.02.2024 у справі №460/3284/22, від 16 березня 2023 року в справі №820/3360/17, констатував, що звільнення позивача відбулося у порядку та спосіб, що визначені, як законодавством про працю, так і законодавством про державну службу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати судове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до невірного правозастосування, тлумачення судом першої інстанції права службовця на відкликання своєї заяви на звільнення, оскільки лише за умови якщо суб`єкт призначення і працівник домовились про певну дату звільнення, державний службовець не має права відкликати свою заяву в односторонньому порядку. В даному випадку, на думку скаржника, відсутнім є момент досягнутої згоди, домовленості, як станом на 19.03.2024 (дата написання заяв), так і на 20.03.2024 (дата прийняття оскаржуваного наказу).

Крім того скаржник наголошує на недотриманні відповідачем процедури погодження звільнення з посад працівників номенклатури керівника територіального органу. Згідно доводів ОСОБА_1 , лист погодження отримано відповідачем 20.03.2024 о 16:15, заяву позивача на відкликання попередньої заяви відповідачем отримано 19.03.2024, відтак вважає, що на час винесення оскаржуваного наказу о 20.03.2024 о 16:34 дата звільнення позивачем погоджена. Тому, на переконання позивача, вищевказаний наказ підлягає скасуванню з одночасним поновленням позивача на роботі та стягненням середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, представника відповідач, обговоривши доводи апеляційного скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтями 2, 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Пунктом 6 ч. 1 КЗпП України, визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Загальні правові засади і гарантії здійснення громадянами України свого конституційного права на працю визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений уст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 05.01.2021 по 21.03.2024 працювала в ГУ ДПС у Волинській області, зокрема, обіймаючи посаду начальника управління правового забезпечення.

19.03.2024 ОСОБА_1 звернулася з письмовою заявою до в. о. начальника ГУ ДПС у Волинській області Лисеюка Сергія із заявою, в якій просила припинити державну службу та звільнити із займаної посади за угодою сторін з 21.03.2024.

В цей же день, 19.03.2024, поштовим зв`язком та на офіційну електронну адресу відповідача позивач подала заяву від 19.03.2024 про відкликання її заяви про припинення державної служби за угодою сторін з 21.03.2024. Вказана заява зареєстрована відповідачем 20.03.2024 о 08:06:39 год., що підтверджується витягом з системи електронного документообігу ДПС ІКС Управління документами.

ГУ ДПС у Волинській області надіслало Державній податковій службі України, а саме Департаменту правового забезпечення лист від 19.03.2024 вих. №1537/8/03-20-11-02-08, в якому, керуючись вимогами наказу ДПС від 14.12.2020 №720 «Про затвердження Порядку призначення, переведення на посади, покладення виконання обов`язків за посадами та звільнення з посад Номенклатури керівника територіального органу ДПС», просило погодити звільнення ОСОБА_1 начальника управління правового забезпечення ГУ ДПС у Волинській області із займаної посади за угодою сторін.

У відповідь на вказаний лист Державна податкова служба України надіслала ГУ ДПС у Волинській області лист від 20.03.2024 вих. №7910/7/99-00-05-04-03-07 (вх. №1002/8 від 20.03.2024), яким Департамент правового забезпечення розглянув подання ГУ ДПС у Волинській області від 19.03.2024 вих. №1537/8/03-20-11-02-08 (вх. ДПС №47761/7 від 20.03.2024) та відповідно до пункту 5 Порядку призначення, переведення на посади, покладення виконання обов`язків за посадами та звільнення з посад Номенклатури керівника територіального органу ДПС, затвердженого наказом ДПС від 14.12.2020 №720 (зі змінами), та повідомив про погодження звільнення за угодою сторін ОСОБА_1 з посади начальника управління правового забезпечення ГУ ДПС у Волинській області. Вказаний лист надійшов відповідачу 20.03.2024 о 16:15:58 год., що підтверджується витягом з системи електронного документообігу ДПС ІКС Управління документами.

Наказом ГУ ДПС у Волинській області від 20.03.2024 №152-о «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено з 21.03.2024 ОСОБА_1 начальника управління правового забезпечення ГУ ДПС у Волинській області із займаної посади, відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини другої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу», за угодою сторін.

Із вказаним наказом позивач ознайомлена о 16:54 год. 20.03.2024, який підписала із зауваженнями, де вказала, що з наказом не згідна у зв`язку із відкликанням заяви та відсутності волевиявлення на звільнення з 21.03.2024. Копію вказаного наказу позивач отримала 21.03.2024, про що свідчить її підпис на оскаржуваному наказі.

ГУ ДПС у Волинській області листом від 21.03.2024 вих. №4030/6/03-20-11-02-06 повідомило ОСОБА_1 про результати розгляд її заяви від 19.03.2024 (вх. №14545/6 від 20.03.2024) про відкликання заяви про припинення державної служби. У листі зазначено, що на підставі її заяви від 19.03.2024 про припинення державної служби та звільнення із займаної посади між ОСОБА_1 та суб`єктом призначення (в. о. начальника ГУ ДПС у Волинській області) досягнуто взаємної домовленості щодо дати та підстави її звільнення. Наказом ГУ ДПС у Волинській області від 20.03.2024 №152-о «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено її державну службу та звільнено із займаної посади 21.03.2024 за угодою сторін. Таким чином, з врахуванням викладеного, відсутні підстави для задоволення її заяви від 19.03.2024 (вх. №14545/6 від 20.03.2024) щодо відкликання заяви про припинення державної служби через відсутність згоди суб`єкта призначення.

Не погоджуючись із наказом ГУ ДПС у Волинській області від 20.03.2024 №152-о «Про звільнення ОСОБА_1 », позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відносини, які виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходження та припинення регулює Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VII, яким визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

За змістом ст. 5 Закону України «Про державну службу», відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

У свою чергу, за п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється: за ініціативою державного службовця або за угодою сторін.

За приписами ч.1 статті 86 вказаного Закону державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом (ч.2 статті 86 Закону № 889-VII).

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (ч.3 статті 86 Закону № 889-VII).

На відміну від процедури звільнення за власним бажанням, звільнення за угодою сторін можливе у будь-який час, у разі коли між ним та суб`єктом призначення досягнуто домовленості про припинення державної служби з узгодженням ними дати звільнення. Цей строк може бути як більшим так і як меншим від двотижневого строку.

Предметом спору у цій справі є правомірність наказу Головного управління ДПС у Волинській області від 20.03.2024 №152-о, яким 21.03.2024 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Волинькій області за угодою сторін, згідно з частиною 2 статті 86 Закону України «Про державну службу».

Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу порядку звільнення за угодою сторін, що передбачено частиною другою статті 86 Закону №889-VIII та пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Зокрема, як вказав Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №815/4354/17 з аналізу статті 86 Закону №889-VIII висновується, що передбачене її частиною другою правило, що за змістом відповідає сенсу словосполучення «за угодою сторін», означає домовленість між суб`єктом призначення і державним службовцем щодо звільнення останнього із займаної посади в інший, ніж передбачений частиною першою цієї статті, строк, і саме з цих підстав.

Тобто підстава звільнення та дата звільнення є обов`язковими умовами домовленості щодо звільнення державного службовця за частиною другою статті 86 Закону № 889-VIII.

Згідно з висновками Верховного Суду, зробленими у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 820/3360/17, при домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за угодою сторін, державний службовець звільняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного службовця і суб`єкта призначення.

Право на відкликання заяви про звільнення є безумовним правом державного службовця, але лише у разі, якщо звільнення відбувається з його ініціативи. Якщо ж суб`єкт призначення і працівник домовилися про певну дату звільнення, державний службовець не має права відкликати свою заяву в односторонньому порядку.

Аналогічна позиція відображена Верховним Судом у постанові від 16 березня 2023 року в справі №820/3360/17 (касаційний суд підтримав правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 820/243/16, від 25 березня 2019 року у справі № 806/475/17).

У постанові від 09 липня 2020 року в справі №815/7236/16 Верховний Суд констатував, що підстава припинення державної служби за угодою сторін визначена частиною 2 статті 86 Закону №889-VIII. Такою підставою є домовленість державного службовця із суб`єктом призначення про певний строк звільнення. Недосягнення сторонами згоди щодо припинення державної служби за угодою сторін або відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє суб`єкта призначення права на звільнення державного службовця за угодою сторін.

При домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за частиною другою статті 86 Закону №889-VIII (за угодою сторін), державний службовець звільняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного службовця і суб`єкта призначення.

Отже, згідно із усталеною судовою практикою, при домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за угодою сторін, державний службовець звільняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості можливе лише в разі взаємної згоди на це державного службовця і суб`єкта призначення.

Таким чином, розглядаючи позовні вимоги щодо скасування наказу про припинення державної служби/звільнення за угодою сторін, з`ясуванню судом підлягають обставини: чи дійсно існувала домовленість державного службовця і суб`єкта призначення про припинення державної служби/звільнення за взаємною згодою; чи було волевиявлення державного службовця на припинення державної служби/звільнення в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв державний службовець про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення державної служби/звільнення за угодою сторін; чи була згода суб`єкта призначення на анулювання угоди сторін про припинення державної служби/звільнення.

Під час розгляду цієї справи судом першої інстанції установлено, що позивач і суб`єкт призначення дійшли домовленості щодо істотних умов припинення державної служби (підстави та дати), які не можуть бути розірвані в односторонньому порядку.

Звільнення позивача відбулося за угодою сторін згідно з частиною 2 статті 86 Закону №889-VIII - за результатами досягнутої між державним службовцем і суб`єктом призначення взаємної домовленості - на підставі власноруч написаної позивачем 19.03.2024 на ім`я в.о. начальника Головного управління ДПС у Волинській області заяви, у якій міститься її підпис, чітко визначено підставу звільнення - за угодою сторін і дату звільнення 21 березня 2024 року.

З приводу аргументів позивача щодо відсутності у неї вільного волевиявлення на написання заяви про звільнення із займаної посади з 21 березня 2024 року за угодою сторін, судом першої інстанції слушно наголошено на тому, що пропозиція (ініціатива) про припинення державної служби виходила від позивача.

Поряд із цим суд апеляційної інстанції встановив відсутність доказів, які б свідчили, що подання цієї заяви не відповідає дійсному волевиявленню позивача.

У даному випадку, позивачем було подано заяву про відкликання заяви від 19.03.2024 на звільнення.

Досліджуючи подальші обставини вчинення дій позивача після подання заяви про звільнення від 19.03.224, а саме: скерування заяв від 19.03.2024 засобами поштового та електронного зв`язку (на офіційну електронну адресу) про відкликання заяви про звільнення, слід зазначити таке.

З приводу погодження звільнення позивача із займаної посади за угодою сторін суд зазначає, що заява позивача від 19.03.2024 адресована в. о. начальника ГУ ДПС у Волинській області Сергію Лисеюку. Доказом такого погодження є підпис керівника суб`єкт призначення та напис «До наказу» на заяві позивача від 19.03.2024. Щодо наявності у позивача сумнівів щодо дати, суб`єкта погодження та відображення написів на її заяві, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити на наданні з цього приводу письмових пояснень в. о. начальника ГУ ДПС у Волинській області Сергія Лисеюка від 07.05.2024 вих. №4346/5/03-20-05-01-05, в яких керівник суб`єкта призначення повідомив, що заяву ОСОБА_1 від 19.03.2024 було передано йому на розгляд 19.03.2024 близько 13:30 год. управлінням персоналу. За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 ним було погоджено дату та підставу її звільнення, які нею особисто були вказані в заяві. Результатом узгодження ним дати та підстави звільнення було вчинення резолюції «До наказу» та проставлення ним особистого підпису біля свого прізвища. Крім того, 19.03.2024, після розгляду без зауважень заяви ОСОБА_1 про звільнення, орієнтовно біля 14:00 год. ним також було підписано лист на Департамент правового забезпечення Державної податкової служби України щодо погодження звільнення ОСОБА_1 . Також у письмових поясненнях керівник суб`єкта призначення підтвердив, що підпис на заяві було вчинено ним особисто. Оскільки заява адресована була йому, як суб`єкту призначення, відповідно, біля свого прізвища ним було проставлено підпис, що свідчив про погодження заяви. Зауважень з його боку щодо підстав та дати звільнення не було, відповідно його погодження заяви було реалізовано через резолюцію До наказу, що було підставою для підготовки проєкту наказу про звільнення з дати, вказаної ОСОБА_1 у заяві. Крім того, повідомив суд, що заява ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін також була передана йому для розгляду, за результатами розгляду якої ним не було погоджено відкликання первинної заяви про звільнення за угодою сторін та підписано наказ від 20.03.2024 №152-о.

Наведене свідчить на користь висновку, що керівник суб`єкта призначення 19.03.2024 погодив дату та підставу звільнення позивача із займаної посади. При цьому, як зазначалося вище, подана позивачем заява від 19.03.2024 про відкликання її заяви про припинення державної служби за угодою сторін з 21.03.2024 зареєстрована відповідачем 20.03.2024 о 08:06:39 год., що підтверджується витягом з системи електронного документообігу ДПС ІКС Управління документами.

У позовній заяві позивач вказує, що 19.03.2024 о 15 год. 32 хв. відправила відповідачу заяву про відкликання заяви про припинення державної служби за угодою сторін з 21.03.2024 поштовим відправленням з оголошеною цінністю (з описом вкладення), яку ним отримано 20.03.2024 о 11 год. 43 хв. згідно даних відправлень Укрпошта, а також направила таку заяву на офіційну електронну адресу відповідача 19.03.2024 о 16 год. 10 хв., яку ним отримано 19.03.2024 о 16 год. 11 хв. та зареєстровано 20.03.2024 о 08 год. 06 хв. (реєстраційний індекс - 14545/6, що також підтверджується відповіддю відповідача від 12.04.2024 за №5785/6/03-20-11-01-06 на адвокатський запит).

Отже, із вищенаведеного слідує, що на момент отримання (близько 13:30 год. 19.03.2024) та погодження керівником суб`єкта призначення заяви позивача від 19.03.2024 про припинення державної служби за угодою сторін з 21.03.2024 у суб`єкта призначення була відсутня заява позивача від 19.03.2024 про відкликання попередньої заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін, яка була отримана на офіційну електронну адресу відповідача 19.03.2024 о 16 год. 11 хв. та зареєстрована 20.03.2024 о 08 год. 06 хв. При цьому, на цей час суб`єкт призначення надіслав лист від 19.03.2024 №1537/8/03-20-11-02-08 (зареєстрований в СЕД 19.03.2024 о 14 год. 27 хв., що підтверджено витягом з ІКС Управління документами) Департаменту правового забезпечення Державної податкової служби України щодо погодження звільнення ОСОБА_1 .

Наведені обставини в своїй сукупності були враховані при ухваленні рішення судом першої інстанції.

Крім того, щодо доводів скаржника про відкликання поданої нею заяви про звільнення за угодою сторін, колегія суддів суду апеляційної інстанції акцентує особливу увагу на тому, що отримання відповідачем такої заяви після подання заяви про звільнення не може вважатися спільним волевиявленням державного службовця і суб`єкта призначення на анулювання домовленості про звільнення за угодою сторін. Тобто відкликання позивачем заяви про звільнення із займаної посади 19 березня 2024 року за угодою сторін могло б мати місце виключно у випадку домовленості про це з відповідачем, а в спірному випадку такої взаємної домовленості сторін не було досягнуто. Сам собою факт направлення позивачем заяв про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін не може бути підставою для продовження державної служби без відповідної згоди на це відповідача.

З урахуванням наведеного, колегія суддів суду апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції, що звільнення позивача відбулося у порядку та спосіб, що визначені законодавством про державну службу, тому передбачені законом підстави для визнання протиправними та скасування оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 , що відповідає визначеним у частині 2 статті 2 КАС України критеріям, відсутні, та, як наслідок, не підлягають задоволенню як похідні позовні вимоги про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Приймаючи постанову у даній справі за наслідком апеляційного перегляду рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року у справі №140/4256/24, суд апеляційної інстанції керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом першої інстанції були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 310, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного суду України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року у справі №140/4256/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 07.10.24