Справа № 240/4943/24
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року м. Житомир справа № 240/4943/24

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Райківська виправна колонія (№73)" про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду позовом до Державної установи "Райківська виправна колонія (№73)" (далі відповідач), у якому позивач просить суд:

-визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування і невиплати позивачу, в день звільнення, грошової компенсації за недоотримане речове майно ;

-зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за речове майно в сумі 36755 грн 11 копійок;

-стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.01.2023 по 11.02.2024, включно, в розмірі 99492 грн 80 копійок.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив службу у Державній установі "Райківська виправна колонія (№73)", а з 26.01.2024 позивача звільнено зі служби. Зазначає, що під час звільнення з військової служби позивачу не була нарахована та виплачена грошова компенсація за недоотримане речове майно, чим порушено права та законні інтереси позивача. Просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду Липи В.А. від 26.03.2024 відкрито спрощене позовне провадження та призначено розгляд адміністративної справи без повідомлення/виклику сторін.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень послався на те, що позивач із відповідною заявою до установи не звертався. Крім того, в ході проведення перевірки державною установою "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" розрахунку довідки №1 від 26.01.2024 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 , у зв"язку зі змінами в обрахунку установою було підготовлено нову довідку №1 від 11.04.2024 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 , згідно якої загальна сума зменшилася на суму 3684,87 грн та складає 33070,24 грн. Вказують, що компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст.ст.116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця. відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 24 липня 2024 року прийнято до провадження справу суддею Лавренчук О.В.

У період з 19.08.2024 по 02.09.2024 головуюча у справі суддя перебувала у відпустці.

Суд, всебічно та повно встановивши обставини справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив в службу в Державній кримінально-виконавчій службі України.

Відповідно до наказу за підписом Міністра юстиції України, звільнено з 26 січня 2024 року полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 з посади начальника державної установи "Райківська виправна колонія (№73).

Адвокат позивача звернувся до відповідача з запитом, на який 22.02.2024 отримав відповідь про відсутність бюджетних асигнувань для виплати грошової компенсації за неотриманого під час проходження служби речового майна.

Докази виплати компенсації матеріали справи не містять.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати компенсації за неотримане протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» №2713-IV держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 року № 578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби», затверджений Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі по тексту Порядок № 578), який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.

Пунктом 2 Порядку №578 визначено, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.

Пунктом 23 Порядку № 578 визначено, що грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається ДПтС відповідно до їх закупівельної вартості.

За приписами пункту 27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Відповідно до пункту 60 Порядку №578 для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.

Судом встановлено, що під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.

Як вказує позивач, відповідачем не було виплачено позивачеві компенсацію за невикористане речове майно у розмірі 36755,11 грн., що нарахована згідно з довідкою від 08.01.2024 №1141 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.

Однак, під час розгляду справи, відповідачем надані документальні докази, що було здійснено перевірку державною установою "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" розрахунку довідки №1 від 26.01.2024 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 , у зв"язку зі змінами в обрахунку установою було підготовлено нову довідку №1 від 11.04.2024 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 , згідно якої загальна сума зменшилася на суму 3684,87 грн та складає 33070,24 грн.

Враховуючи відсутність заперечень з боку позивача щодо суми грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 , яка визначена у новій довідці №1 від 11.04.2024, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача, що полягає у невиплаті позивачеві грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у розмірі 33070,24 грн, є протиправною.

Щодо вимоги позивача стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

Відповідно достатті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Позивачем було заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені на його користь за період з 27.01.2023 по 11.03.2024.

Враховуючи, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на орган, який виносить рішення по суті спору, суд вважає, що позивач може визначити остаточний обсяг своїх вимог до відповідача, а суд перевірити їх обґрунтованість, лише тоді, коли таке правопорушення буде припиненим, тобто відбудеться факт виплати позивачу усіх належних коштів, які мали бути йому виплачені на момент звільнення зі служби, тобто буде проведено повний розрахунок.

Встановивши право позивача для виплати йому середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, суд повинен визначити розмір таких виплат, встановивши середньоденну заробітну плату та кількість днів затримки.

В даному випадку, як встановлено судом, підставою звернення позивача з даним позовом стало не здійснення відповідачем такого розрахунку, таким чином відсутня подія фактичного розрахунку, а відповідно позовні вимоги є передчасними та такими, що задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення на підставі ст.382 КАС України суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Поряд з цим суд ураховує, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.

Приймаючи до уваги обставини даної справи, суд не вважає за необхідне зобов`язувати суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення, а тому відмовляє у встановленні судового контролю за виконанням рішення в даній справі.

Питання щодо відшкодування судового збору вирішується відповідно до положень статті 139 КАС України.

Враховуючи вищезазначене, та керуючись ст.ст.2, 9, 139, 241-243, 254-263 КАС України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) до Державної установи "Райківська виправна колонія (№73)" (с. Райки,Житомирська обл., Бердичівський район,13333, РНОКПП: 08563352) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Райківська виправна колонія (№73)" щодо не невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації замість належного до видачі позивачу речового майна.

Зобов`язати Державну установу "Райківська виправна колонія (№73)" виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за речове майно особистого користування, яке не було ним отримано під час проходження служби в розмірі 24202,48 грн. (двадцять чотири тисячі двісті дві гривні 48 копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Райківська виправна колонія (№73)" на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук

07.10.24