Справа № 340/4458/24
Суддя: О.А. ЧЕРНИШ
Дата ухвалення: 2024-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2024 року м. Кропивницький Справа № 340/4458/24

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Черниш О.А.,

за участю секретаря судового засідання Бодюл М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

відповідач: Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (49005, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 21-а, )

представник: Ватульов В.А.

про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (надалі - ПМУ МЮ (м. Одеса)) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що він займав посаду державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса). Наказом начальника ПМУ МЮ (м. Одеса) №3222-к від 07.06.2024 року його звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку із скороченням штату державних службовців. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідач порушив вимоги частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" та статті 42 КЗпП України щодо визначення переважного права на залишення на роботі, позаяк не провів належний аналіз продуктивності праці та кваліфікації працівників, посади яких підлягали скороченню. Позивач стверджує, що він має вищий рівень кваліфікації та продуктивності праці у порівнянні із працівником, який залишився на роботі. Також відповідач не виконав обов`язку щодо надання пропозицій про переведення на рівнозначні посади, а пропозиція йому, як людині з інвалідністю, про переведення в іншу місцевість є незаконною. Відповідач порушив норми права, які забезпечують та гарантують права, свободи та інтереси осіб з інвалідністю, порушив принцип збалансованого співвідношення чоловіків і жінок. З цих підстав позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати пункт 1 наказу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 3222-к від 07.06.2024 року про звільнення його з посади державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та припинення державної служби відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу";

- поновити його на посаді державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з 10.06.2024 року;

- стягнути з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.06.2024 року по день ухвалення рішення із розрахунку середньоденного заробітку 680,75 грн. за кожний день вимушеного прогулу без виключення сум відрахування на податки.

Ухвалою від 09.07.2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову, мотивованими тим, що звільнення позивача є законним та проведено у зв`язку зі скороченням з 01.04.2024 року штату державних службовців в ПМУ МЮ (м. Одеса), внаслідок якого скорочено 1 із 2 посад державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса). При скороченні посади та звільненні позивача дотримано вимоги частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" та законодавства про працю щодо визначення переважного права на залишення на роботі. Позивача 24.04.2024 року попереджено про наступне звільнення та одночасно запропоновано посади, які є рівнозначними посаді, яку він займав. З метою сприяння працевлаштуванню та залишення позивача на державній службі йому 23.05.2024 року та 31.05.2024 року направлялися переліки вакантних посад в ПМУ МЮ (м. Одеса). Позивач у встановлений 30-денний строк не виявив бажання зайняти одну із запропонованих йому посад, тож начальник ПМУ МЮ (м. Одеса) видав наказ №3222-к від 07.06.2024 року про його звільнення. Доводячи правомірність цього наказу, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Позивач подав відповідь на відзив, а відповідач подав заперечення.

Ухвалою від 05.08.2024 року суд вирішив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначив справу до розгляду по суті у судовому засіданні.

Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження, суд установив такі обставини та дійшов до таких висновків.

ОСОБА_1 з 2014 року проходив державну службу в органах державної виконавчої служби, має 7 ранг державного службовця в межах категорії "В" посад державної служби.

З 30.12.2022 року він призначений на посаду державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 29.12.2023 року №1410 "Деякі питання скорочення чисельності працівників органів виконавчої влади", якою зокрема внесено зміни у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 року №761 "Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів". Ця постанова набрала чинності з 1 квітня 2024 року. Внаслідок цих змін граничну чисельність працівників територіальних органів Мін`юсту зменшено з 16 362 до 13 272.

Міністр юстиції України видав наказ від 22.03.2024 року №833/5 "Про затвердження структури та штатної чисельності", яким затверджено нову структуру та штатну чисельність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В.о. державного секретаря Міністерства юстиції України 15.04.2024 року затвердила оновлений штатний розпис Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на 2024 рік.

Начальник ПМУ МЮ (м. Одеса) видав наказ №1957-к від 15.04.2024 року "Про введення в дію структури та штатної чисельності, штатних розписів", яким з 01.04.2024 року введено в дію структуру та штатну чисельність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), затверджену наказом Міністерства юстиції України від 22.03.2024 року №833/5, зведений штатний розпис на 2024 рік Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та штатний розпис на 2024 рік Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Внаслідок змін в структурі ПМУ МЮ (м. Одеса) зменшилася кількість штатних одиниць за посадами державних виконавців у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса) з 2 до 1.

Начальник ПМУ МЮ (м. Одеса) направив начальнику Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса) доручення №70/12.6-19 від 17.04.2024 року, у якому у зв`язку із процедурою скорочення штату та штатної чисельності у підпорядкованих структурних підрозділах, зокрема у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса), з метою належного виконання вимог статей 42, 49-2 КЗпП України доручив надати інформаційні довідки щодо працівників, посади які підлягають скороченню, із зазначенням їх характеристики, продуктивності праці та ефективності у роботі, у тому числі результати щорічного оцінювання державних службовців за 2023 рік (у разі проходження); надати обґрунтовані пропозиції щодо працівників, які можуть бути залишені на посадах, переведені чи звільнені з посад, на підставі проведеного порівняльного аналізу однакових між особою показників роботи за 2022, 2023 роки та І квартал 2024 року.

На виконання цього доручення начальник відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса) підготував інформаційні довідки від 18.04.2024 року на ОСОБА_1 та на ОСОБА_2 та у листі №41042/27.1-03 від 18.04.2024 року запропонував залишити на посаді ОСОБА_2 , оскільки вона має більший стаж роботи на посадах державної служби, а також двох неповнолітніх дітей.

Такі ж пропозиції у листі № 41103/27.2-31 від 18.04.2024 року подала в.о. начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса).

У зв`язку з цим начальник ПМУ МЮ (м. Одеса) склав та вручив ОСОБА_1 попередження №43005/12.6-19 від 24.04.2024 року, яким повідомив його, що посада державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса) скорочена та попередив про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу". У цьому попередженні ОСОБА_1 запропоновано зайняти одну із таких посад:

- державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області ПМУ МЮ (м. Одеса),

- державний виконавець Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому ПМУ МЮ (м. Одеса),

- державний виконавець Кропивницького відділу державної виконавчої служби у Кропивницькому районі Кіровоградської області ПМУ МЮ (м. Одеса).

Позивач подав заяву від 03.05.2024 року, у якій повідомив, що має намір продовжити працювати в ПМУ МЮ (м. Одеса), та просив надати йому детальну інформацію щодо запропонованих посад, а саме про місце роботи, заробітну плату, умови праці тощо. До заяви додав документи про інвалідність та сертифікати про підвищення кваліфікації та про рівень володіння державною мовою.

Начальник ПМУ МЮ (м. Одеса) направив ОСОБА_1 відповідь №31111/12.6-19 від 23.05.2024 року, у якій повідомив запитувану інформацію, а також надав актуальний перелік всіх вакантних (постійних) посад державної служби категорії "В". До цього переліку включені 105 посад: 97 посад державних виконавців (у т.ч. старших та головних) та спеціалістів (у т.ч. провідних та головних) у відділах державної виконавчої служби у Дніпропетровській, Запорізькій, Кіровоградській, Миколаївській, Одеській, Херсонській областях та 8 посад спеціалістів (у т.ч. провідних та головних) у відділах державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпропетровській, Запорізькій, Одеській областях.

Згодом начальник ПМУ МЮ (м. Одеса) направив ОСОБА_1 лист №56629/12.6-19 від 31.05.2024 року, яким надав перелік вакантних посад (постійних, строкових, тимчасових). До цього переліку включені 215 посад: 169 посад державних службовців та працівників у відділах державної виконавчої служби у Дніпропетровській, Запорізькій, Кіровоградській, Миколаївській, Одеській, Херсонській областях та 46 посад державних службовців у відділах державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпропетровській, Запорізькій, Кіровоградській, Миколаївській, Одеській, Херсонській областях. Також повідомив про те, що є вакантна посада головного спеціаліста з питань забезпечення діяльності Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Сектору судової роботи та міжнародної правової допомоги у Кіровоградській області Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги ПМУ МЮ (м. Одеса), призначення на яку в умовах воєнного стану можливе за умови проходження співбесіди та на строк до призначення переможця конкурсу, але не більше ніж на 12 місяців з дня припинення або скасування воєнного стану. Просив повідомити про прийняте рішення до 06.06.2024 року та попередив, що у разі ненадання згоди на працевлаштування його буде звільнено 10.06.2024 року відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу".

Позивач не висловив бажання працевлаштуватися (перевестися) на посади, запропоновані йому відповідачем у цих листах.

Тож начальник Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видав наказ №3222-к від 07.06.2024 року "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87, частини 4 статті 87 та статті 89 Закону України "Про державну службу", статті 24 Закону України "Про відпустки" наказав:

1. Звільнити ОСОБА_1 з посади державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 10.06.2024 року у зв`язку із скороченням штату державних службовців, з припиненням державної служби, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу".

2. Виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

3. Виплатити ОСОБА_1 грошову компенсації за невикористані дні відпустки, а саме: 5 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки та стаж державної служби за період з 30.10.2023 року по 10.06.2024 року.

4. ОСОБА_1 до звільнення з посади передати справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно, про що скласти відповідний акт.

Не погоджуючись зі своїм звільненням, позивач 04.07.2024 року звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд дійшов до таких висновків.

Статтею 7 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" передбачено, що відповідно до цього Закону державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби.

Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статей 8, 11 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" державні виконавці, керівники та спеціалісти органів державної виконавчої служби є державними службовцями.

Державні виконавці та інші працівники органів державної виконавчої служби, які є державними службовцями, призначаються на посади та звільняються з посад у порядку, встановленому Законом України "Про державну службу" з урахуванням особливостей, визначених законодавством.

Згідно з частиною 1 статі 3 Закону України "Про державну службу" цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Частинами 1, 2, 3 статті 5 Закону України "Про державну службу" передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 41 Закону України "Про державну службу" державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення.

Згідно з частинами 2, 3 статті 41 Закону України "Про державну службу" переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Не допускається переведення в іншу місцевість державного службовця - вагітної жінки або особи, яка є єдиним опікуном дитини віком до 14 років, а також державного службовця, який у встановленому законодавством порядку визнаний особою з інвалідністю. Не допускається таке переведення також у разі виникнення у державного службовця особливо важливих особистих або сімейних обставин.

Відповідно до частини 1 статті 83 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється: 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Порядок припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення установлений статтею 87 Закону України "Про державну службу".

Так, частиною 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Згідно з частиною 4 статті 87 Закону України "Про державну службу" у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону "Про правовий режим воєнного стану" у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад, а також за наявності у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.

Суд зазначає, що звільнення державного службовця за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців (п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу") є підставою припинення державної служби. У такому разі на суб`єкта призначення або керівника державної служби покладається обов`язок забезпечити працевлаштування державного службовця шляхом його переведення на відповідну посаду, з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей, а також переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством про працю. Державний службовець, зі свого боку, може погодитись або відмовитись від переведення на запропоновану посаду. Державний службовець звільняється лише коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади або у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

При вирішенні спору щодо законності звільнення згідно з п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" суд не вправі обговорювати питання щодо доцільності скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посад державної служби, зміни структури або штатного розпису державного органу, але зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідної процедури.

Суд установив, що позивач перед звільненням займав посаду державної служби у Південному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Одеса) міжрегіональному територіальному органі Міністерства юстиції України.

Цей державний орган є юридичною особою публічного права, діє на підставі Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 року № 1707/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.06.2011 року за № 759/19497.

Згідно з пунктом 3 цього Положення основними завданнями міжрегіонального управління є реалізація державної правової політики, державної політики з питань банкрутства, у сферах державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, державної реєстрації статутів територіальних громад сіл, селищ, міст; забезпечення реалізації державної політики у сферах організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб);

- внесення на розгляд Мін`юсту пропозицій щодо формування та реалізації політики у зазначених сферах;

- забезпечення роботи нотаріату;

- експертне забезпечення правосуддя;

- запобігання та протидія легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (щодо адвокатських бюро, адвокатських об`єднань та адвокатів, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально; нотаріусів; суб`єктів господарювання, що надають юридичні послуги; осіб, які надають послуги щодо створення, забезпечення діяльності або управління юридичними особами, трастами та іншими утвореннями без статусу юридичної особи);

- проводить постійний моніторинг якості надання послуг та здійснює оцінку рівня задоволеності отримувачів якістю таких послуг в порядку, встановленому Міністерством юстиції;

- здійснення в межах повноважень міжнародно-правового співробітництва.

Відповідно до пункту 12 цього Положення структуру міжрегіональних управлінь затверджує Міністр юстиції України. Штатний розпис та кошторис міжрегіональних управлінь затверджує державний секретар Міністерства юстиції України.

Згідно з додатком до наказу Міністерства юстиції України від 23.06.2011 року №1707/5 місцезнаходженням ПМУ МЮ (м. Одеса) є м. Дніпро.

Його юрисдикція та повноваження поширюються на Дніпропетровську область, Запорізьку область, Кіровоградську область, Миколаївську область, Одеську область, Херсонську область, Автономну Республіку Крим та місто Севастополь.

Відповідно до структури ПМУ МЮ (м. Одеса), яка діяла у 2024 році, у його складі утворені зокрема 6 самостійних Управлінь забезпечення примусового виконання рішень:

- Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області,

- Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області,

- Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області,

- Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області,

- Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області,

- Управління забезпечення примусового виконання рішень в Херсонській області, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь.

У складі кожного з шести цих Управлінь утворені такі структурні підрозділи:

- відділ примусового виконання рішень,

- відділ організації та контролю за виконанням рішень,

- відділ сектору аналітики та статистики.

Згідно з пунктами 1, 3 Положення про Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, затвердженого наказом начальника ПМУ МЮ (м. Одеса) №387/13.1-03 від 13.12.2022 року, це Управління є територіальним органом державної виконавчої служби, входить до системи органів Міністерства юстиції України як структурний підрозділ Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - міжрегіональне управління) та є підзвітним і підконтрольним Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Основними завданнями Управління є:

- реалізація державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень);

- підготовка пропозицій щодо формування та реалізації державної політики у сфері виконання рішень;

- організація, контроль та здійснення примусового виконання рішень у випадках, передбачених законом.

Відповідно до пунктів 1, 3, 7 Положення про відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, затвердженого наказом начальника ПМУ МЮ (м. Одеса) №387/13.1-03 від 13.12.2022 року, цей Відділ є органом державної виконавчої служби, який входить до системи органів Міністерства юстиції України, є структурним підрозділом та підпорядковується Управлінню забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Управління).

Основними завданнями Відділу є:

- реалізація державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень);

- підготовка пропозицій щодо формування та реалізації державної політики у сфері виконання рішень;

- забезпечення своєчасного, повного і неупередженого примусового виконання рішень у порядку, встановленому законодавством.

Заступник начальника Відділу, державні виконавці та інші посадові і службові особи Відділу призначаються на посади та звільняються з посад начальником міжрегіонального управління юстиції у встановленому законодавством порядку.

Згідно з пунктами 3, 4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 року за № 489/20802, органами державної виконавчої служби є:

- Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;

- відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;

- управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - управління забезпечення примусового виконання рішень);

- відділи примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень;

- відділи державної виконавчої служби міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - відділи державної виконавчої служби).

Відділу примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими:

- боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, окружні прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи;

- сума зобов`язання становить від двадцяти п`яти до п`ятдесяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Отже Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса) є структурним підрозділом Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса), яке є самостійним структурним підрозділом ПМУ МЮ (м. Одеса).

Крім того Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса) та Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса), які діють як структурні підрозділи без статусу юридичної особи, а також територіальні відділи ДВС, які діють як окремі юридичні особи, є органами державної виконавчої служби, які становлять систему органів примусового виконання рішень.

Державні службовці Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса) (у тому числі державні виконавці) призначаються на посади та звільняються з посад начальником ПМУ МЮ (м. Одеса).

Тож саме на начальника ПМУ МЮ (м. Одеса), як на суб`єкта призначення, покладено обов`язок забезпечити дотримання процедури припинення державної служби, передбаченої частиною 3 статті 87 Закону України "Про державну службу", та обов`язок забезпечити працевлаштування державного службовця шляхом його переведення на відповідну посаду у порядку, установленому статтею 41 цього Закону.

Суд зазначає, що відповідно до попередньої структури та штатної чисельності ПМУ МЮ (м. Одеса), затвердженої наказом Мін`юсту №983/5 від 15.03.2023 року, штатна чисельність ПМУ МЮ (м. Одеса) складала 3452 одиниці, з яких з яких 660 в структурних підрозділах обласного рівня, 2032,5 у територіальних відділах ДВС, 759,5 у територіальних відділах ДРАЦС.

Зокрема штатна чисельність Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса) складала 23 штатні одиниці, з них: начальник Управління 1, відділ примусового виконання рішень 10, відділ організації та контролю за виконанням рішень 8, сектор аналітики та статистики 4.

Згідно зі штатним розписом ПМУ МЮ (м. Одеса) на 2024 рік, затвердженим державним секретарем Мін`юсту 24.03.2024 року, у штаті відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса) налічувалося 10 посад: заступник начальника управління начальник відділу 1, заступник начальника відділу 1, головний державний виконавець 2, старший державний виконавець 2, державний виконавець 2, головний спеціаліст 1, спеціаліст 1.

З 01.04.2024 року скорочено граничну чисельність працівників територіальних органів Мін`юсту.

Відповідно до структури та штатної чисельності ПМУ МЮ (м. Одеса), затвердженої наказом Мін`юсту №833/5 від 22.03.2024 року, штатна чисельність ПМУ МЮ (м. Одеса) склала 3016 одиниць, з яких 635 в структурних підрозділах обласного рівня, 1763,5 у територіальних відділах ДВС, 617,5 у територіальних відділах ДРАЦС.

Зокрема штатна чисельність Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса) склала 23 штатні одиниці, з них: начальник Управління 1, відділ примусового виконання рішень 9, відділ організації та контролю за виконанням рішень 8, сектор аналітики та статистики 5.

Згідно з оновленим штатним розписом ПМУ МЮ (м. Одеса) на 2024 рік, затвердженим державним секретарем Мін`юсту 15.04.2024 року, у штаті відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса) налічувалося вже 9 посад: заступник начальника управління начальник відділу 1, заступник начальника відділу 1, головний державний виконавець 2, старший державний виконавець 2, державний виконавець 1, головний спеціаліст 1, спеціаліст 1.

Внаслідок проведеної Мін`юстом зміни (оптимізації) структури та штатного розпису його територіального органу ПМУ МЮ (м. Одеса), запровадженої наказом Мін`юсту №833/5 від 22.03.2024 року та введеної в дію наказом начальника ПМУ МЮ (м. Одеса) №1957-к від 15.04.2024 року, відбулося скорочення чисельності та штату державних службовців і працівників ПМУ МЮ (м. Одеса), зокрема було скорочено одну з двох посад державного виконавця у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса). Воднораз, у секторі аналітики та статистики Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса), штатна чисельність якого зросла з 4 до 5, з`явилася нова посада провідного спеціаліста.

На той час посади державних виконавців у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса) займали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Тож у зв`язку зі скороченням однієї із двох однорідних посад державної служби відповідач зобов`язаний був визначити наявність в ОСОБА_1 та у ОСОБА_2 переважного права на залишення на роботі та залишити на роботі працівника, який має таке право.

Положеннями Закону України "Про державну службу" не врегульований порядок визначення переважного права на залишення на роботі при вивільненні державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", а тому підлягає застосуванню стаття 42 КЗпП України.

Так, частиною 1 статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно з частинами 2, 3 статті 42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат;

11) працівникам, які є членами пожежно-рятувальних підрозділів для забезпечення добровільної пожежної охорони не менше року.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідач після введення в дію наказом №1957-к від 15.04.2024 року оновленого штатного розпису, який передбачав скорочення посади державного виконавця у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса), з метою визначення переважного права на залишення на роботі в ОСОБА_1 та у ОСОБА_2 з`ясовував професійно-кваліфікаційний рівень цих державних виконавців, використавши інформацію із довідок від 18.04.2024 року. Керуючись критеріями, наведеними в пунктах 1, 3 частини 2 статті 42 КЗпП України, надав перевагу в залишенні на роботі державному виконавцю ОСОБА_2 з огляду на те, що вона має на утриманні двох неповнолітніх дітей та більший стаж роботи в органах ДВС. Щодо державного виконавця ОСОБА_1 відповідач прийняв рішення про наступне його звільнення, про що вручив йому попередження №43005/12.6-19 від 24.04.2024 року. Пізніше відповідач, пояснюючи у листі №56629/12.6-19 від 31.05.2024 року свої мотиви, повідомив позивача, що він має нижчі результати ефективності роботи та рейтинг працівників відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса).

Зі змісту статті 42 КЗпП України випливає, що у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

І лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації працівників перевага в залишенні на роботі надається тим, хто має більше (за своєю посадою чи професією) переваг, визначених частиною 2 статті 42 КЗпП України та іншими законодавчими актами.

Тож для виявлення працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації цих працівників. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного працівника перед іншим на залишення на роботі. Ці обставини повинен з`ясовувати сам роботодавець, приймаючи відповідне рішення.

При вирішенні спору суд не вправі самостійно замість суб`єкта владних повноважень визначати працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці та проводити порівняльний аналіз критеріїв, передбачених частиною 1 статті 42 КЗпП України, оскільки це є компетенцією роботодавця.

Відповідач, доводячи дотримання ним вимог статті 42 КЗпП України, посилався на інформаційні довідки від 18.04.2024 року на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які складені начальником відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса), а також на лист начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса) №50726/27.1-03 від 15.05.2024 року.

Ці документи містять загальну характеристику працівників, відомості про їхній стаж роботи в органах юстиції та стаж державної служби, про оцінювання результатів службової діяльності за 2023 рік, про сімейний стан, статистичні показники щодо кількості та сум виконавчих проваджень за 2022, 2023, 2024 роки.

Втім такі відомості не дають підстав для висновку про те, що позивач має нижчі результати ефективності роботи та рейтинг працівників відділу, як стверджує відповідач.

Відповідач не надав суду доказів того, що він проводив порівняльний аналіз кваліфікації та продуктивності праці державних виконавців Улюшева Б.В. та ОСОБА_2 у розрізі таких параметрів як: рівень освіти, присвоєні кваліфікаційні ранги (спеціальні звання), підвищення кваліфікації, нагороди (відзнаки, заохочення), наявність (відсутність) фактів притягнення до дисциплінарної відповідальності, кількість відпусток без збереження заробітної плати, наданих на прохання працівника, обсяг втрат робочого часу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (крім випадків виробничого травматизму чи професійних захворювань).

За відсутності таких відомостей стверджувати, що професійно-кваліфікаційний рівень працівників, які підлягали вивільненню, був визначений відповідачем повно та об`єктивно, а порівняний та проаналізований коректно, суд не може.

Суд вважає, що відповідач при вивільненні державних службовців у зв`язку зі скороченням штату державного органу не забезпечив дотримання вимог абзацу 2 частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу", статті 42 КЗпП України щодо врахування переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством про працю. Висновок відповідача про наявність переваг у ОСОБА_2 перед позивачем є передчасним.

Суд зазначає, що у зв`язку із скороченням чисельності чи штату державних службовців, скороченням посади державної служби суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний (а не має право) одночасно з попередження про звільнення запропонувати державному службовцю, який вивільняється, іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Словосполучення "іншу рівнозначну посаду державної служби" не означає "одну рівнозначну посаду державної служби". Під "іншою" слід розуміти будь-яку вакантну рівнозначну посаду державної служби, яку може обійняти державний службовець з урахуванням своєї кваліфікації. Відповідно, якщо таких посад у державному органі декілька, то всі вони повинні бути запропоновані державному службовцю, незалежно від того, в якому структурному підрозділі державний службовець, який вивільнюється, працював.

Пропонування усіх рівнозначних наявних вакантних посад має на меті залишення працівника на державній службі (шляхом його переведення на запропоновану посаду без проведення конкурсу) і є невід`ємним атрибутом належного дотримання процедури звільнення державного службовця на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу". Така процедура звільнення спрямована не на те, щоб витримати строк попередження і після того звільнити працівника, а насамперед на те, щоб протягом цього строку вживати заходів для того, щоб працевлаштувати працівника в межах можливостей суб`єкта призначення.

При цьому такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на суб`єкта призначення з дня попередження працівника про звільнення до дня видання наказу (розпорядження) про звільнення та охоплює вакантні посади, які з`явилися в державному органі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади (рівнозначні або, як виняток, нижчі), а також у разі його відмови від переведення на запропоновані посади.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 26 Закону України "Про державну службу" рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Частинами 1, 4 статті 6 Закону України "Про державну службу" передбачено, що посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

Визначення підкатегорій посад державної служби та прирівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 року №1409 "Питання оплати праці державних службовців на основі класифікації посад у 2024 році" установлено, що під час переведення державних службовців на інші посади державної служби застосовується перелік посад державної служби, що прирівнюються до відповідних підкатегорій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 року №15 "Питання оплати праці працівників державних органів", для визначення підкатегорії посади державної служби, необхідної для встановлення рівнозначності посади.

Згідно з Переліком посад державної служби, що прирівнюються до відповідних підкатегорій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 року №15, посада державного виконавця, яку займав позивач, належить до підкатегорії В3 (посади спеціалістів державних органів).

Суд установив, що у квітні 2024 року начальник ПМУ МЮ (м. Одеса) персонально у письмовій формі попередив позивача про скорочення його посади та про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" за 30 календарних днів, як це передбачено абзацом 1 частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу". Одночасно у попередженні №43005/12.6-19 від 24.04.2024 року запропонував позивачу іншу роботу та навів перелік з 3 посад державних виконавців, які були вакантні у підпорядкованих йому органах державної виконавчої служби, розташованих у Дніпропетровській області (м. Дніпро) та у Кіровоградській області (м. Кропивницький).

У травні 2024 року начальник ПМУ МЮ (м. Одеса) додатково повідомив позивача про наявність вакантних посад та надав перелік із 105 посад (лист №31111/12.6-19 від 23.05.2024 року) та перелік із 215 посад (лист №56629/12.6-19 від 31.05.2024 року).

До цих переліків включені посади державних службовців (державних виконавців та спеціалістів) та працівників, які були у штаті територіальних відділів ДВС та територіальних відділів ДРАЦС, розташованих у Дніпропетровській, Запорізькій, Кіровоградській, Миколаївській, Одеській, Херсонській областях.

Між тим, ОСОБА_1 з 17.04.2024 року визнаний особою з інвалідністю ІІІ групи, тож відповідно до частини 3 статті 41 Закону України "Про державну службу" переведення його в іншу місцевість (в інший населений пункт) не допускається.

Позивач пояснив суду, що він не погодився на зайняття запропонованих йому посад, оскільки вони або є нижчими (з огляду на рівень юрисдикції структурного підрозділу та посадовий оклад), або є неприйнятними для призначення (переведення) через розташування робочого місця в іншій місцевості. Вважає, що він мав бути переведений на рівнозначну посаду категорії "В" у Кіровоградській області, зокрема у відділах центрального апарату, де він працював. Такою є, наприклад, новостворена посада провідного спеціаліста сектору аналітики та статистики Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса). Однак відповідач її не пропонував.

У ході судового розгляду справи суд з метою перевірки виконання відповідачем вимог частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" щодо обов`язку з працевлаштування позивача зобов`язав відповідача надати до суду інформацію (перелік) усіх посад державної служби категорії "В", які бути вакантні (вільні) в ПМУ МЮ (м. Одеса) протягом періоду від дня попередження позивача про наступне звільнення (24.04.2024 року) і до дня видання спірного наказу про звільнення (07.06.2024 року).

Втім такої інформації відповідач суду не надав, натомість надав переліки вакантних посад станом на 23.05.2024 року та на 30.05.2024 року, які він направляв позивачу разом із листами №31111/12.6-19 від 23.05.2024 року та №56629/12.6-19 від 31.05.2024 року.

Суд дослідив структуру та штатні розписи ПМУ МЮ (м. Одеса), які діяли у вказаний період, та установив, що в структурі ПМУ МЮ (м. Одеса), крім шести самостійних Управлінь забезпечення примусового виконання рішень, утворені інші самостійні структурні підрозділи, а саме:

- Управління державної реєстрації (має у складі 14 відділів і секторів, 118 штатних одиниць),

- Управління нотаріату (має у складі 6 відділів і секторів, 42 штатних одиниці),

- Управління банкрутства (має у складі 2 відділи, 16 штатних одиниць),

- Управління державної реєстрації нормативно-правових актів (має у складі 2 відділи, 13 штатних одиниць),

- Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги (має у складі 6 відділів і секторів, 34 штатних одиниці),

- Управління персоналу (має у складі 6 відділів, 59 штатних одиниць),

- Управління організаційного забезпечення, документообігу та контролю (має у складі 6 відділів, 42 штатних одиниці),

- Управління бухгалтерського обліку та планово-фінансової діяльності (має у складі 9 відділів і секторів, 71 штатних одиниць),

- Управління договірної роботи та ресурсного забезпечення (має у складі 6 відділів, 46 штатних одиниць),

- Відділ з питань запобігання і виявлення корупції (6 штатних одиниць),

- Сектор комунікації з громадськістю (2 штатних одиниці),

- Сектор з питань цивільного захисту та охорони праці (3 штатних одиниці),

- Головний спеціаліст з питань мобілізаційної роботи (1 штатна одиниця),

- Головний спеціаліст з питань внутрішнього аудиту (1 штатна одиниця).

Попри наявність у цих структурних підрозділах посад державної служби категорії "В", позивачеві була запропонована лише посада головного спеціаліста з питань забезпечення діяльності Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Сектору судової роботи та міжнародної правової допомоги у Кіровоградській області Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги ПМУ МЮ (м. Одеса). (лист №56629/12.6-19 від 31.05.2024 року).

Натомість, як слушно зазначає позивач, відповідач не запропонував йому новостворену посаду провідного спеціаліста сектору аналітики та статистики Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса), яка введена в штат з 01.04.2024 року та була вільною станом на травень 2024 року.

Суд вважає, що відповідач не дотримався вимог частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" та не виконав обов`язку щодо пропонування ОСОБА_1 усіх посад державної служби, які він міг обійняти з урахуванням його кваліфікації, професійної підготовки та професійних компетентностей, що є істотним порушенням процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Відповідач не довів відсутність іншої роботи на вільних посадах державних службовців категорії "В", яку позивач міг виконувати з урахуванням його професійної компетентності (освіти відповідного спрямування, кваліфікації, досвіду) та кваліфікаційних вимог в структурних підрозділах ПМУ МЮ (м. Одеса), розташованих у м. Кропивницькому Кіровоградської області, з огляду на заборону переведення його на роботу в іншу місцевість.

Тому звільнення позивача, проведене із порушенням порядку, установленого частиною 3 статті 87 Закону України "Про державну службу", статтею 42 КЗпП України, і не може вважатися законним, а спірний наказ №3222-к від 07.06.2024 року "Про звільнення ОСОБА_1 " є протиправним.

Попри те, що позивач оскаржує лише пункт 1 наказу №3222-к від 07.06.2024 року, решта пунктів цього наказу містять норми, пов`язані зі звільненням позивача та припиненням його державної служби, і є його невід`ємними частинами. Тож суд вважає, що вказаний наказ як правовий акт індивідуальної дії слід визнати протиправним та скасувати повністю.

Відповідно до частини 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Законом України "Про державну службу" не врегульовано процедуру поновлення на посаді державного службовця в разі його незаконного звільнення, тож до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статті 235 КЗпП України, якими передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У ході розгляду справи суд установив, що позивача незаконно звільнено з посади та припинено державну службу з 10.06.2024 року. Відповідно до записів у трудовій книжці цей день був останнім днем його роботи.

Тож позивача слід поновити на посаді державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області ПМУ МЮ (м. Одеса) з 11.06.2024 року, з виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності та застосовується зокрема у випадках вимушеного прогулу.

Згідно з пунктами 2, 5, 8 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки ПМУ МЮ (м. Одеса) від 17.06.2024 року заробіток ОСОБА_1 за квітень - травень 2024 року склав 15657, 32 грн. Середньоденна заробітна плата, розрахована із кількості фактично відпрацьованих робочих днів за ці два місяці (23 дні), становить 680, 75 грн.

Вимушений прогул позивача тривав з 11.06.2024 року по 25.09.2024 року та склав 77 робочих днів.

Тож цей період вимушеного прогулу позивача має бути оплачений середнім заробітком у розмірі 52 417, 75 грн. (680, 75 грн. х 77 дні).

Кошти втраченого заробітку за час вимушеного прогулу позивача слід стягнути на його користь з відповідача. Суми середнього заробітку визначені судом без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а їх нарахування та утримання має бути здійснено роботодавцем як податковим агентом при виплаті цих сум позивачу.

Підстави для поновлення позивача на роботі з дати, про яку він просить 10.06.2024 року, та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу на цей день відсутні, оскільки день 10.06.2024 року був днем його роботи та оплачений заробітною платою. Тож у задоволенні позову у цій частині вимог суд відмовляє.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку у межах суми 13 615 грн. (680, 75 грн. х 20 днів) слід звернути до негайного виконання.

Судові витрати сторонами у справі не понесені.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №3222-к від 07.06.2024 року "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновити ОСОБА_1 на посаді державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з 11.06.2024 року.

Стягнути з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.06.2024 року по 25.09.2024 року у розмірі 52 417, 75 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку у межах суми 13 615 грн. звернути до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду О.А. ЧЕРНИШ

Повне рішення суду складено 04.10.2024 року.