Справа № 755/7451/24
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2024-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 755/7451/24 Суддя (судді) першої інстанції: Галаган В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання Головченко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 22.04.2024 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця чи особи без громадянства - громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати протиправним та скасувати протокол ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області від 22.04.2024 серії ПР МКМ №014924 про адміністративне правопорушення.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що оскаржувані рішення ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області були складені без залучення перекладача, а зазначення особи ОСОБА_2 у якості перекладача здійснено без його фактичної участі і без підтвердження факту володіння останнім українською та азербайджанською мовами, рівня такого володіння та відсутності інших доказів, що така особа може бути перекладачем.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подавав. Будь-які його письмові пояснення в матеріалах справи відсутні. В судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, хоча про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, свідка - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 22.04.2024 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області складено протокол ПР МКМ 014924 про адміністративне правопорушення відносно громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якого 22.04.2024 о 21.20 год. за адресою: АДРЕСА_1 виявлено громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме: проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні (а.с.12).

Постановою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 22.04.2024 ПН МКМ 014864 на підставі протоколу про адміністративне правопорушення відповідно до ч. 2 ст. 203 КУпАП накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100,00 грн (а.с.13).

Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 22.04.2024 №015458 вирішено примусово повернути до країни походження або до третьої країни громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 02.05.2024 (а.с.14-17).

Зі змісту вказаного вбачається, що в ході опитування, іноземний громадянин в присутності перекладача пояснив, що прибув в Україну 10.07.2017, державний кордон перетнув через ПП «Бориспіль» з приватною метою, документований посвідкою на тимчасове проживання НОМЕР_1 терміном дії з 12.09.2017 року до 22.06.2018 року. На території України здійснює трудову діяльність, а саме: працює майстром СТО. На території України має цивільну дружину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою має спільну дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з тим, що на момент народження дитини іноземний громадянин знаходився незаконно на території України, то вписати його батьком дитини не було можливості. До пакету документів додано тест ДНК, що підтверджує його батьківство. З метою оформлення дозволу на еміграцію в Україну, продовження строків перебування, набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, до компетентних органів не звертався. Після закінчення законного терміну перебування територію України не покинув.

Вважаючи наведені протокол та рішення про примусове повернення протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, з огляду на порушення позивачем правил перебування іноземців в Україні та невжиття ним дій для легалізації свого становища.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави (ч.3 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Відповідно до ч.3 ст.9 вказаного Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

В силу вимог ч.1 ст.26 наведеного Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Таким чином, примусовому поверненню підлягають іноземці чи особи без громадянства повинно передувати порушення ним, зокрема, законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 22.04.2024 ПН МКМ 014864 на підставі протоколу про адміністративне правопорушення відповідно до ч. 2 ст. 203 КУпАП накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100,00 грн.

Стаття 203 КУпАП визначає порушення іноземцями та особами без громадянства законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та відповідно до ч.2 наведеної статті перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився, - тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, постановою від 22.04.2024 ПН МКМ 014864 позивача було притягнуто до відповідальності за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Вказана постанова є чинною та матеріали справи не містять жодних доказів щодо її оскарження позивачем в адміністративному чи судовому порядку, вона не є предметом оскарження в рамках даної справи, а тому суд не наділений повноваженнями надавати їй правову оцінку.

Крім того, як у протоколі від 22.04.2024 ПР МКМ 014924 про адміністративне правопорушення, так і у рішенні від 22.04.2024 №015458 про примусове повернення відображено, що при складанні вказаних документів було залучено перекладача ОСОБА_3 (паспорт громадянина України НОМЕР_2 ) та наявний підпис перекладача.

Наявні в матеріалах справи документи від 22.04.2024 (протокол, постанова та рішення) документи також містять підпис позивача про роз`яснення йому змісту ст.63 Конституції України, ст.268 КУпАП, клопотання про розгляд справи про адміністративне правопорушення без його участі, отримання ним примірника протоколу, копії постанови, повідомлення позивача про прийняте рішення про примусове повернення, його обов`язку не пізніше 02.05.2024 залишити територію України та ознайомлення з вимогами ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк (а.с.12-17).

Суд відхиляє посилання скаржника на незалучення перекладача та безпідставне зазначення у протоколі від 22.04.2024 ПР МКМ 014924 та рішенні від 22.04.2024 №015458 інформації про участь перекладача ОСОБА_3 , оскільки наведені обґрунтування є складом кримінальних правопорушень, відповідальність за які передбачена ст.358, 364, 366 КК України, в той час, як з матеріалів справи не вбачається будь-яких заяв позивача чи його звернень до керівництва Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області або правоохоронних органів щодо вчинення відносно нього протиправних дій, за які законом встановлено, в тому числі, кримінальну відповідальність.

Крім того, до суду першої інстанції позивачем подано позовну заяву, текст якої викладено українською мовою, за відсутності відмітки про залучення під час її складання перекладача чи його участі при ознайомленні позивача із текстом позовної заяви чи при підписанні договору про надання правничої допомоги (а.с.26), що свідчить про його розуміння характеру спірних правовідносин та змісту позовних вимог.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції судом було задоволено клопотання позивача про допит у якості свідка ОСОБА_3 , якого було приведено до присяги та повідомлено про встановлену законом відповідальність.

Свідок - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (особу встановлено на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 ) повідомив суду, що він вільно володіє Українською та Азербайджанською мовами, має свідоцтво перекладача, був залучений відповідачем під час складання щодо позивача протоколу від 22.04.2024 ПР МКМ 014924 та рішення від 22.04.2024 №015458, здійснював переклад вказаних документів позивачу та саме його особистий підпис міститься в оскаржуваних протоколі та рішенні.

Обставина наявності у ОСОБА_3 свідоцтва про право перекладача №23-115 від 20.04.2023 встановлена рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області у справі від 28.07.2023 №158/2469/23, в рамках якої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 приймав участь у якості перекладача.

Вказане судове рішення набрало законної сили 08.08.2023, а тому встановлені в ньому обставини є преюдиційними в силу ч.4 ст.78 КАС України та не підлягають доказуванню.

Наведене підтверджує дотримання відповідачем прав позивача на участь перекладача та вимог законодавства в частині призначення перекладача органом, в провадженні якого перебуває справа про адміністративне правопорушення.

Колегія суддів зазначає, що особа в будь-якому разі не підлягає поверненню (видворенню), якщо підпадає під захист ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Наведений перелік підстав є вичерпний і розширенню не підлягає.

Колегія суддів зазначає, що ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час перегляду справи в апеляційному порядку, позивачем не було наведено жодних обставин щодо можливості застосувати до нього ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

При цьому, посилання позивача на проживання його у цивільному шлюбі із громадянкою України ОСОБА_4 з наміром укладення шлюбу, виховування спільної малолітньої дитини та очікування на народження другої спільної дитини не є визначеними законодавством обставинами, які унеможливлюють повернення іноземця або особи без громадянства у випадку порушення ним законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

В рамках спірних правовідносин судом встановлено факт дотримання відповідачем положень відповідних нормативно-правових актів, а також наявність достатніх та обґрунтованих підстав для прийняття рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, натомість наявність поважних причин його невиконання чи обставин щодо можливості застосувати до нього ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позивачем не підтверджено, внаслідок чого позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 22.04.2024 про примусове повернення є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Щодо оскарження позивачем протоколу від 22.04.2024 ПР МКМ 014924, колегія суддів звертає увагу, що складання протоколу - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а тому позовні вимоги, спрямовані на фактичне визнання його незаконним (протиправним), не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено право особи, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

Разом із тим, розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, у сукупності з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити порушене право позивача, не відповідає завданням адміністративного судочинства та у подальшому може призвести до виникнення нових судових спорів.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13.03.2019 у справі №712/7385/17 дійшла висновку, що складання протоколу про адміністративне правопорушення без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжує правових висновків для позивача та не порушує його права. Отже, окремо від постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності такі протоколи не оскаржуються.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання протиправним та скасування протоколу від 22.04.2024 ПР МКМ 014924.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, при цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.243, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Текст постанови виготовлено 01 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма