Справа № 400/5690/24
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2024-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/5690/24

Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В.В. Дата і місце ухвалення: 08.07.2024р., м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), третя особа Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, -

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови від 29.01.2024р. про закінчення виконавчого провадження №67121013 щодо примусового виконання виконавчого листа по справі №400/4874/21, виданого 17.09.2021р. Миколаївським окружним адміністративним судом, про зобов`язання Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну грошову допомогу до 5 травня, як учаснику війни, за 2021 рік відповідно до ч.5 ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що незважаючи на те, що Департаментом праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради не виконано рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.09.2021р. по справі №400/4874/21, головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Максімова О.О. постановою від 29.01.2024р. закінчила виконавче провадження №67121013 на підставі п.11 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження». Таку постанову ОСОБА_1 вважає незаконною та зазначає, що державний виконавець не вжив жодних заходів до примусового виконання судового рішення, а вжиті ним заходи є заходами з метою притягнення до відповідальності боржника, а не заходами по виконанню рішення суду. Звернення з повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем вжито усіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 29.01.2024р. про закінчення виконавчого провадження №67121013 щодо примусового виконання виконавчого листа по справі №400/4874/21 від 17.09.2021р.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 08.07.2024р., з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням відповідача на вчинення державним виконавцем всіх, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», дій, спрямованих на виконання боржником рішення суду. Зокрема, постановами від 04.12.2023р. та від 22.01.2024р. на боржника накладено штраф за невиконання рішення суду, а 25.01.2024р. направлено до відділення поліції №1 Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області (Центральний ВП) повідомлення про правопорушення, вчинене посадовими особами Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради. Оскільки рішення не може бути виконано без участі боржника, тому державним виконавцем правомірно, на підставі ст.63 Закону №1404-VIII, винесено спірну постанову про закінчення виконавчого провадження. Судом першої інстанції не наведено переліку дій, яких державний виконавець зобов`язаний був вжити, проте протиправно не вжив для повного виконання боржником рішення суду.

Апелянт вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що наслідком винесення постанови про закінчення виконавчого провадження є неможливість виконання рішення в майбутньому. Судом не враховано лист Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради від 23.12.2021р. про виділення Департаменту 559003,00 грн. бюджетних асигнувань для перерахування бюджетних коштів на рахунки стягувачів відповідно до черговості виконання рішень. При належному фінансуванні з державного бюджету України рішення суду буде виконано.

ОСОБА_1 подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Позивач зазначає, що ст.40 Закону №1404-VIII чітко встановлено, що виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову. А відтак, за наслідками прийняття постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилося невиконаним, а й не буде виконаним в майбутньому. Відсутність у позивача можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у його право на мирне володіння майном. Сталою є практика Верховного Суду з приводу того, що невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вжиття заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.08.2021р. у справі №400/4874/21 визнано протиправною бездіяльність Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня, як учаснику війни, за 2021 рік у розмірі, встановленому частиною п`ятою статті 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; зобов`язано Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну грошову допомогу до 5 травня, як учаснику війни, за 2021 рік відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з урахуванням раніше виплачених сум.

12.09.2021р. Миколаївським окружним адміністративним судом по цій справі видано виконавчий лист.

12.10.2021р. державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження №67121013 з виконання виконавчого листа №400/4874/21.

Листом від 23.12.2021р. Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради повідомив державного виконавця, що виконати рішення можливо лише при наявності фінансування. ОСОБА_1 поставлено до черги на виконання під номером 634.

04.12.2023р. державним виконавцем складено акт, яким встановлено невиконання боржником без поважних причин рішення та не надання ним доказів, що рішення не виконано з поважних причин.

Того ж дня, постановою ВП №67121013 за невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення суду, на Департамент праці та соціального захисту Миколаївської міської ради накладено штраф у розмірі 5100 грн.

22.01.2024р. державним виконавцем встановлено повторне невиконання без поважних причин боржником рішення та не надання ним доказів, що рішення не виконано з поважних причин, про що складено акт державного виконавця.

Постановою від 22.01.2024р. ВП №67121013 за повторне невиконання без поважних причин рішення суду, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, на Департамент праці та соціального захисту населення накладено штраф в сумі 10200 грн.

25.01.2024р. державним виконавцем направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення до відділення поліції №1 Миколаївського районного управління ГУНП в Миколаївській області.

29.01.2024р. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Максімовою О.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №67121013 на підставі п.11 ч.1 ст.39, ст.40, ч.3 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись з правомірністю вказаної постанови ОСОБА_1 оскаржила її в судовому порядку.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов та скасовуючи спірну постанову, зазначив, що на державного виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень. За наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження. При здійсненні відповідних висновків судом враховано правову позицію Верховного Суду, висловлену у постановах від 27.03.2019р. у справі №750/9782/16-а, від 07.08.2019р. у справі №378/1033/17, від 04.09.2019р. у справі №286/1810/17, від 07.10.2020р. у справі №461/6978/19, від 18.06.2019р. у справі №826/14580/16, від 13.12.2022р. у справі №340/5200/21.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позову ОСОБА_1 та його задоволення виходячи з наступного.

Як передбачено статтею 129 Конституції України, основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ст.ст.14, 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII).

Статтею 1 Закону №1404-VІІІ передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

За ч.3 ст.11 Закону №1404-VІІІ державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

В частині третій вказаної статті Закону наведений перелік дій, які має право вчиняти державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом тощо.

Згідно частини першої статті 13 Закону №1404-VІІІ під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно пункту 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини шостої статті 26 Закону №1404-VІІІ за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Відповідно до частин першої та другої статті 63 Закону №1404-VІІІ за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Пунктом 11 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

В свою чергу, частиною третьою статті 63 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Отже, з урахуванням викладених норм права, державний виконавець, як суб`єкт владних повноважень, в силу положень Основного Закону, повинен виконувати свої повноваження лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та зобов`язаний вчинити всі заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання судового рішення.

Прийняттю державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження мають передувати певні дії відносно боржника, послідовність яких визначена Законом №1404-VIII. Лише після здійснення всіх необхідних заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду, державний виконавець має можливість винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом більше двох років перебування виконавчого листа №400/4874/21 на виконанні у Відділу останній обмежився вчиненням виконавчих дій, спрямованих на виконання рішення суду, у вигляді накладення на боржника штрафу та надіслання до правоохоронного органу повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

Накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.

За цією позицією накладення штрафів та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тож звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника, не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

Отже, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця органу виконавчої служби, суд має враховувати, що Законом №1404-VIII на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом №1404-VIII заходи в межах встановлених повноважень.

Колегія суддів наголошує, що самі по собі вчинені державним виконавцем виконавчі дії (перевірка виконання судового рішення, винесення постанов про накладення на боржника штрафу і надіслання подання про вчинення злочину) є не належними і не достатніми заходами виконання судового рішення. Постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно й за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26.10.2023р. по справі №420/1511/23, від 13.09.2023р. у справі №620/12996/23, від 13.12.2022р. у справі №340/5200/21, від 08.12.2022р. у справі №457/359/21, від 07.10.2020р. у справі №461/6978/19, від 25.11.2020р. у справі №554/10283/18, від 13.12.2021р. у справі №520/6495/2020.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що, як слідує зі змісту ст.40 Закону №1404-VIII, за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.

З дати набрання законної сили судовим рішенням по справі №400/4874/21 пройшло більше трьох років, однак наразі воно залишається не виконаним, в тому числі у зв`язку з бездіяльністю відповідача, як органу, на який держава поклала обов`язок забезпечення виконання судових рішень.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур. Суд констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (справи «Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Варто також зауважити, що у справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань.

Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження, є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність спірної постанови від 29.01.2024р. про закінчення виконавчого провадження №67121013 та її скасування.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та скасування рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 272, 287, 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) залишити без задоволення, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 03 жовтня 2024 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук