Справа № 520/10314/24
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2024-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 р. Справа № 520/10314/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2024 (ухвалене суддею Бадюковим Ю.В.) по справі № 520/10314/24

за позовом ОСОБА_1

до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 , в якому просила: визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) щодо нездійснення нарахування та виплату ОСОБА_1 витрат на відрядження (добові 186 діб, витрати на найм житлового приміщення 179 діб, витрати на проїзд) з 25.04.2022 по 27.10.2022; зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 витрати на відрядження (добові 186 діб, витрати на найм житлового приміщення 179 діб, витрати на проїзд) з 25.04.2022 по 27.10.2022.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2024 позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2024 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: зазначає, що кошторисом військової частини НОМЕР_2 на 2024 рік не передбачено здійснення видатків за 2022 рік, витрати, пов`язані з відшкодуванням витрат на відрядження, оплаті не підлягають.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу в Державній прикордонній службі України.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.01.2024 № 29-ОС підполковнику ОСОБА_1 припинено контракт та звільнено з військової служби за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону у запас.

Згідно із Витягом з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України від 19.01.2024 № 52-ОС підполковника ОСОБА_1 виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 20.01.2024.

В період з січня 2022 року по січень 2024 року підполковник ОСОБА_1 проходила військову службу та перебувала на грошовому забезпеченні в НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ).

Відповідно до наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону від 21.04.2022 № 92-ВВ підполковника ОСОБА_1 відряджено у службове відрядження до НОМЕР_3 прикордонного загону Західного регіонального управління, у зв`язку зі службовою необхідністю, з 25.04.2022 року де вона перебувала до 27.10.2022.

Як вказує позивач у позовній заяві, після прибуття зі службового відрядження позивач звернулась до НОМЕР_1 прикордонного загону за відшкодуванням витрат на відрядження але посадові особи загону відмовили в прийнятті звітних документів.

08.02.2024 до НОМЕР_1 прикордонного загону направлено адвокатський запит з заявою ОСОБА_1 про відшкодування витрат за відрядження із відповідними підтверджуючими документами понесених витрат, де просив повідомити про результати розгляду заяви ОСОБА_1 про відшкодування фактичних витрат на відрядження.

За результатами розгляду вищезазначеного адвокатського запиту НОМЕР_1 прикордонний загін в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 витрат на відрядження відмовив, оскільки, відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Окрім того, зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим кодексом та Законом про Державний бюджет України не вважаються бюджетними зобов`язаннями, а також оскільки кошторисом військової частини НОМЕР_2 на 2024 рік не передбачено здійснення видатків за 2022 рік, витрати, пов`язані з відшкодуванням витрат на відрядження, оплаті не підлягають.

Позивачка не погодився з вищезазначеною відмовою відповідача та звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має право на відшкодування витрат під час перебування у відрядженні (добові, витрати на проїзд, витрати на проживання) з 25.04.2022 по 27.10.2022.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Згідно із ч. 6 ст. 14 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 9 Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 (в подальшому Інструкція № 105), підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг та Податкового кодексу України..

Згідно із п. 13 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» (в подальшому Постанова № 98), особливості направлення у відрядження військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, а також інших працівників органів внутрішніх справ, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації, органах і підрозділах цивільного захисту, визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, а осіб начальницького складу Державної фельд`єгерської служби - Міністерством інфраструктури, працівників дипломатичної служби України, направленим у довготермінове відрядження, - Міністерством закордонних справ.

Для покриття особистих витрат під час відрядження військовослужбовцям здійснюються виплата добових; відшкодування витрат на найм житлового приміщення за час перебування у такому відрядженні; відшкодування вартості проїзду до місця відрядження та назад.

Відповідно до п. 20 Інструкції № 105, виплата добових та відшкодування витрат на найм житлового приміщення здійснюються за наявності на посвідченні про відрядження засвідчених печаткою відміток про дати прибуття військовослужбовця в пункт (пункти) відрядження та вибуття з нього (з них) Згідно п.6 Постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року №98 строк одного відрядження визначається керівником, але не може перевищувати в межах України 30 календарних днів, за кордон - 60 календарних днів, крім випадків, зазначених в абзацах другому - шістнадцятому цього пункту.

Строк відрядження військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу та працівників, які в особливий період направляються в межах України в райони воєнних (бойових) дій для участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, а також здійснення заходів із забезпечення правопорядку на деокупованих територіях та на державному кордоні, не повинен перевищувати період здійснення таких заходів.

Згідно із п. 7 Постанови № 98, установити, що державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються - витрати - на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях.

Додатком 1 до Постанови № 98 визаначено, що сума витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних Коштів - Гранична сума витрат на найм житлового приміщення за добу (не більш як) - Україна - 900 гривень.

Відповідно до п. 3 Інструкції № 105, рішення про направлення військовослужбовців у відрядження оформляється відповідним наказом, в якому зазначаються: пункт призначення; найменування військової частини (установи, організації), куди відряджається військовослужбовець; строк та терміни відрядження; мета відрядження.

Згідно із п. 6 Інструкції № 105, військова частина (установа, організація), що відряджає військовослужбовця, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час відрядження (авансом). Аванс відрядженому військовослужбовцю перераховується в безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток.

Відповідно до п. 9 Інструкції № 105, підтвердними документами, що засвідчують вартість понесений у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та Податкового кодексу України.

Згідно із п. 12 Інструкції № 105, військова частина (установа, організація) за наявності підтвердних документів (в оригіналі) відшкодовує в межах граничних сум витрат на найм житлового приміщення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98, витрати відрядженим військовослужбовцям на найм житлового приміщення з розрахунку вартості одного місця в готелі (мотелі), іншому житловому приміщенні за кожну добу такого проживання з урахуванням включених до рахунків на оплату вартості проживання витрат на користування телефоном, холодильником, телевізором та інших витрат.

Витрати на проїзд відшкодовуються за наявності підтверджуючих документів, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, страхових полісів тощо (пункт 2.17 Інструкції № 105).

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у службовому відрядженні 186 діб, що підтверджується звітом про використання коштів/електронних грошей виданих на відрядження або під зввіт від 28.10.2022, та наступними наданими документами: посвідченням про відрядження № 171 від 25.04.2022; посадочним документом за маршрутом Дніпро - Львів; посадочним документом за маршрутом Львів - Дніпро; копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 від 21.04.2010; копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо ОСОБА_2 серії АА № 550448 від 29.11.2012; копією свідоцтва платника єдиного податку ОСОБА_2 серії НОМЕР_5 від 31.05.2012; договором подобової оренди від 26.04.2022 між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; заявою на переказ грошових коштів (рахунок) та квитанцією про оплату; роздруківкою (квитанція) про оплату Монобанк ОСОБА_1 ; довідкою НОМЕР_3 прикордонного загону від 21.10.2022 № 702/461 про не забезпечення підполковника Левицької житловою площею в період відрядження; довідкою про банківські реквізити ОСОБА_1 .

Одночасно суд апеляційної інстанції зазначає, що апелянт не заперечується факт перебування позивачки у відрядженні у вказаний період, та не ставить під сумнів належність та достовірність наданих документів документів наданих на підтвердження витрат на відрядження.

Доводи апелянта про відсутність фінансових ресурсів як на правомірну підставу не нарахування та не виплати витрат на відрядження позивачки, суд апеляційної інстанції вважає необгрунтованими, з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі Кечко проти України Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява 63134/00).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 5-рп/2002, від 17.03.2004 7-рп/2004, від 01.12.2004 20-рп/2004, від 09.07.2007 6- рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на відшкодування витрат на відрядження.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 обґрунтований та підлягає задоволенню, оскільки позивачка має право на відшкодування витрат під час перебування у відрядженні (добові, витрати на проїзд, витрати на проживання) з 25.04.2022 по 27.10.2022, у зв`язку із чим апеляційна скарга НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) не підлягає задоволенню.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2024 без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2024 по справі № 520/10314/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Л.В. Любчич О.А. Спаскін