Справа № 520/32873/23
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2024-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 жовтня 2024 р.Справа № 520/32873/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

розглянувши клопотання про зупинення розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.07.2024 по справі № 520/32873/23

за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ

до ОСОБА_1

про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи у вищому навчальному закладі

ВСТАНОВИВ

Харківський Національний університет внутрішніх справ звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 , в якому просить суд стягнути з відповідача - ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету внутрішніх справ витрати, пов`язані з утриманням, в сумі 132 466 (сто тридцять дві тисячі чотириста шістдесят шість) грн 00 коп.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.07.2024 адміністративний позов Харківського Національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи у вищому навчальному закладі задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету внутрішніх справ витрати, пов`язані з утриманням, в сумі 132 466 (сто тридцять дві тисячі чотириста шістдесят шість) грн 00 коп.

На зазначене рішення суду ОСОБА_1 подав до Другого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 03.09.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.07.2024 по справі № 520/32873/23 за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи у вищому навчальному закладі та призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження .

ОСОБА_1 подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у справі №3-123/2023(229/23) за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих приписів статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року №3668-VI зі змінами, першого речення частини третьої статті 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ зі змінами, колегія суддів зазначає наступне.

Дослідивши клопотання ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для його задоволення, виходячи з наступного.

За правилом пункту 3 частини першої статті 236 КАС України суд зупиняє провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У постанові від 12.12.2019 у справі № 826/25204/15 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду узагальнив основні підходи, які мають застосовуватися судами при вирішенні питання про зупинення провадження в адміністративній справі на підставі пункту 3 частини першої статті 236 КАС України у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження.

У цій постанові об`єднана палата наголосила, що, вирішуючи питання щодо зупинення провадження в адміністративній справі з підстав визначених пунктом 3 частини першої статті 236 КАС України, суд з метою дотримання критеріїв законності та обґрунтованості судового рішення повинен належним чином проаналізувати ймовірні наслідки ухвалення Конституційним Судом України рішення за результатом розгляду справи, їхній взаємозв`язок із спірними правовідносинами, що є предметом розгляду в адміністративній справі, підставами позову, і відобразити відповідні висновки у своїй ухвалі щодо: а) неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи; б) наявності зв`язку між очікуваним рішенням Конституційного Суду України та обставинами конкретної адміністративної справи, а також можливого застосування у відповідній справі норм закону, щодо якого поставлено питання про неконституційність.

В основу вказаного підходу до оцінки підстав для зупинення провадження в адміністративній справі покладено визначення взаємозв`язку між обставинами справи та законодавчою нормою, щодо якої вирішується питання про її конституційність, а також належного обґрунтування судом такого взаємозв`язку, що вимагає принаймні (1) визначення конкретної норми закону (іншого правового акта), на підставі якого ухвалений індивідуальний акт, (2) співставлення цієї норми з об`єктом судового конституційного контролю, (3) встановлення тієї обставини, що і підставою для видавання оскарженого індивідуального акта (вчинення дій, допущення бездіяльності), і об`єктом перевірки щодо її відповідності конституції (конституційності) є одна й та сама норма права.

Об`єднана палата указала, що під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи слід розуміти те, що обставини, які розглядаються у такій іншій справі, не можуть бути встановлені адміністративним судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, певної черговості розгляду вимог тощо.

Так за приписами частин першої та другої статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього (абзаци другий, третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99).

Зазначений принцип також знайшов своє відображення у низці законодавчих актів, зокрема, у статті 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, частиною другою якої передбачено, що закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів, водночас закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають.

При цьому положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи) (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99).

Отже, за чинного правового регулювання закони, інші правові акти або їх окремі положення втрачають чинність у визначений Конституційним Судом України день, але не раніше дня ухвалення ним рішення.

Виключенням із цього правила може бути надання нормі права ретроактивної дії у випадках пом`якшення або скасування юридичної відповідальності фізичної особи (стаття 58 Конституції України; Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99).

Тож зупинення провадження в адміністративній справі з підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, за оцінкою об`єднаної палати, є доцільним у випадках, коли предметом розгляду органу конституційної юрисдикції є норми закону чи іншого акту, якими врегульовано питання щодо юридичної відповідальності фізичної особи.

В інших випадках визнання неконституційним закону чи іншого акту не матиме впливу на правове регулювання відносин, що виникли (відбулися) до ухвалення рішення Конституційним Судом України.

Зупинення провадження в адміністративних справах до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі може бути визнано необхідним за умов дійсної пов`язаності потенційного результату розгляду цього питання із фактичними обставинами адміністративної справи та належного обґрунтування судом необхідності такого зупинення.

Зазначені висновки суду щодо питання зупинення провадження у справі з підстав об`єктивної неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 02.10.2023 року у справі №200/5474/20-а та від 17.08.2023 року у справі №120/8362/22.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як убачається з матеріалів справи спір у цій справі виник щодо відшкодування коштів, які витрачено на утримання ОСОБА_1 в університеті, у зв`язку з тим, що він звільнився за власним бажанням зі служби в органах Національної поліції менше ніж через три роки з моменту закінчення навчання (що є порушенням умов контракту).

У позовній заяві Харківського національного університету внутрішніх справ правові підстави звернення до суду по справі базуються на положеннях, зокрема п. 3 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року № 261.

Відповідно до інформації з офіційного вебсайту Конституційного Суду України ухвалою колегії суддів КСУ відкрито конституційне провадження за конституційним поданням Верховного Суду (основна реєстраційна інформація 4/ 256 (24) 15.07.2024) щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів пункту 3 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року № 261 (в частині, якою передбачено, що відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних з грошовим забезпеченням) .

Так, зі змісту конституційного подання Верховного Суду (основна реєстраційна інформація 4/ 256 (24) 15.07.2024) :

" За змістом частини четвертої статті 74 Закону № 580-VIII особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На виконання норм цієї статті Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок № 261, яким визначено механізм відшкодування особами, які навчалися за денною формою навчання за державним замовленням (далі особи) у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - вищі навчальні заклади), витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах, з відповідних підстав.

Абзацами першим та другим пункту 3 Порядку № 261 визначено, що відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних з грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням.

Враховуючи зміст закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, а також беручи до уваги гарантії професійної діяльності поліцейських, згадані норми абзаців першого та другого пункту 3 Порядку № 261 суперечить положенням частини першої, частини четвертої статті 43 Конституції України та порушує право особи як на можливість заробляти собі на життя працею, так і право отримувати заробітну плату за неї.

У Конституції України в цілому та у статті 43 Конституції України зокрема, не міститься жодних застережень щодо можливості законодавчого обмеження права на працю та на отримання заробітної плати за неї, що, на нашу думку, унеможливлює створення з боку законодавця механізму, який передбачав би можливість повернення коштів, отриманих особою як оплату за свою працю.

Крім того, відповідно до пункту 22 Порядку № 260 грошове забезпечення, виплачене відповідно до законодавства, яке діяло на дату виплати, поверненню не підлягає.

Як наслідок, віднесення грошового забезпечення до витрат, які підлягають відшкодуванню у випадках, визначених частиною четвертою статті 74 Закону № 580-VIII, суперечить принципу відплатності праці, закріпленому як в Конституції України, так і в міжнародних актах.

Із аналізу кошторисів вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, які є відкритими та доступними на інтернет-ресурсах, зокрема кошториси на 2024 рік Харківського національного університету внутрішніх справ (від 05.01.2024) та Львівського державного університету внутрішніх справ (від 05.01.2024, зареєстровано та взято на облік ГУ Державної казначейської служби України у Львівській області 09.01.2024), вбачається, що видатки на заробітну плату (код 2111) та грошове забезпечення військовослужбовців (код 2112) визначено як видатки на оплату праці (загальний код 2110), що відповідає положенням Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12 березня 2012 року № 333.

Відповідно до змісту підпункту 2.1.1 цієї Інструкції за категорією Код 2110 „Оплата праці передбачаються видатки на оплату праці всіх працівників бюджетних установ (організацій), а також грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, осіб, які є гласними і негласними штатними працівниками, з числа осіб, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, поліцейських, співробітників Служби судової охорони згідно з установленими посадовими окладами, ставками або розцінками, матеріальну допомогу, у тому числі видатки на премії та інші види заохочень чи винагород відповідно до законодавства.

Згідно з підпунктом 2.1.1.2 Інструкції Код 2112 „Грошове забезпечення військовослужбовців застосовується для видатків на грошове утримання (забезпечення) військовослужбовців, осіб, які є гласними і негласними штатними працівниками, з числа осіб, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та осіб рядового і начальницького складу, у тому числі основні та додаткові види виплат (підпункт 1 підпункту 2.1.1.2).

Системний аналіз відповідних положень законодавства дає підстави для висновку, що видатки на грошове забезпечення курсантів вищих закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, належать саме до видатків категорії «Оплата праці», а відтак не можуть бути витратами, пов`язаними із навчанням у таких навчальних закладах, що підлягають поверненню.

Ураховуючи вищезазначене, доходимо висновку про наявність підстав для звернення до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) приписам частин першої та четвертої статті 43 Конституції України положень пункту 3 Порядку № 261, в частині відшкодування витрат на грошове забезпечення, як витрат, пов`язаних з утриманням особи у вищому навчальному закладі у разі настання обставин, визначених частиною четвертою статті 74 Закону № 580-VIII."

Таким чином, з метою забезпечення ефективності та передбачуваності судової практики у спірних правовідносинах, провадження у цій справі доцільно зупинити до набрання законної сили рішенням у справі №4-256(24), яка розглядається Конституційним Судом України у порядку конституційного судочинства за конституційним поданням Верховного суду щодо конституційності приписів п. 3 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року № 261.

Керуючись ст. 236 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В

Клопотання про зупинення провадження у справі задовольнити.

Зупинити провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.07.2024 по справі № 520/32873/23 до набрання законної сили рішенням у справі №4-256(24), яка розглядається Конституційним Судом України у порядку конституційного судочинства за конституційним поданням Верховного суду щодо конституційності приписів п. 3 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року № 261.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Подобайло З.Г.
Судді(підпис) (підпис) Чалий І.С. Ральченко І.М.