Справа № 500/3537/24
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/3537/24 пров. № А/857/17754/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року про повернення позовної заяви (головуючий суддя Чепенюк О.В., м. Тернопіль) у справі №500/3537/24 за позовом ОСОБА_1 до Теребовлянського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Філія-Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в :

03 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Теребовлянського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову ВП №70402330 від 23.11.2022 про стягнення виконавчого збору в розмірі 3850,35 дол. США.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 06.06.2024 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України та встановлено десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії ухвали для усунення недоліків шляхом долучення оригіналу квитанції про сплату судового збору у розмірі 349,73 грн. та подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду разом з доказами поважності причин його пропуску.

10.06.2024 позивач на виконання вимог ухвали від 06.06.2024 направив на адресу суду заяву про усунення недоліків, до якої додав квитанцію про сплату судового збору у розмірі 349,73 грн. та заяву про поновлення строку звернення до суду.

Заява про поновлення строку звернення до суду мотивована тим, що дізнався про оскаржувану постанову 30.05.2024 під час судового засідання у справі про оскарження ним постанови про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору, коли ознайомився з матеріалами виконавчого провадження.

На підставі пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України Тернопільський окружний адміністративний суд 26.06.2024 повернув позивачеві позовну заяву у зв`язку з неусуненням недоліків у встановлений судом строк, а саме, пропуском строку звернення до суду через неповажність зазначених позивачем підстав для його поновлення.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що про порушення своїх прав він дізнався в судовому засіданні 30.05.2024 під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Вказує, що строк на оскарження постанови бере початок з 31.05.2024 та закінчується 09.06.2024, позовну заяву подано до суду 03.06.2024. Зазначає, що державний виконавець 23.11.2022, виносячи постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 3850,35 дол. США, фактично нарахував 10% від суми, яка визначена виконавчим документом, а не від залишку боргу, відтак позивач не міг знати про існування постанови про стягнення виконавчого збору в розмірі 3850,35 дол. США.

Відповідач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подав.

Апеляційний розгляд справи здійснено згідно ч.2 ст.312 КАС України в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, свої висновки суд першої інстанції обґрунтовував тим, що позовні вимоги у справі №500/1428/24 позивачем сформульовано шляхом визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №74307705 від 29.02.2024, винесеної на підставі постанови №70402330 від 23.11.2022 про стягнення виконавчого збору у розмірі 3850,35 дол. США.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачу як на момент отримання 29.02.2024 постанови про відкриття виконавчого провадження №743077705 від 29.02.2024, так і на момент подання 13.03.2024 позовної заяви у справі №500/1428/24, було достеменно відомо про винесення щодо нього постанови №70402330 від 23.11.2022 про стягнення виконавчого збору у розмірі 3850,35 дол. США.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач пропустив строк звернення з цим адміністративним позовом до суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, установлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів із дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Згідно із п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених ч. 2 ст.123 цього Кодексу.

Частиною другою статті 123 КАС України передбачено, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Аналіз наведених норм вказує на чітку послідовність дій суду під час з`ясування поважності причин пропуску строку звернення до суду до відкриття провадження у справі. При цьому, принциповим моментом в такому порядку є забезпечення можливості позивачу належним чином обґрунтувати причини пропуску строку, передбаченого ст.122 КАС України. Для цього законодавцем передбачено обов`язкове винесення судом ухвали про залишення позову без руху і надання можливості вказати відповідні підстави для поновлення строку.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції надав можливість позивачеві навести причини пропуску строку, про що винесена ухвала про залишення позовної заяви без руху.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За змістом пункту 1 частини другої статті 287 КАС України строк звернення до суду з позовом про оскарження постанови державного виконавця становить 10 календарних днів, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Колегія суддів зазначає, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 у справі № 809/1087/17 та від 22.11.2018 у справі №815/91/18.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати можливість звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі, і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Такі висновки сформульовані Верховним Судом у справі №240/12017/19.

Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. При цьому поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Апеляційний суд звертає увагу, що предметом даного спору є визнання протиправною постанови ВП №70402330 про стягнення виконавчого збору в розмірі 3850,35 дол. США., яка винесена державним виконавцем 23.11.2022.

До суду з позовною заявою позивач звернувся 03 червня 2024 року.

Апелянт зазначає, що про порушення своїх прав він дізнався 30.05.2024 під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, де і було ним отримано оскаржувану постанову разом з письмовими поясненнями банку.

Водночас, як встановлено судом першої інстанції, 13.03.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Теребовлянського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №74307705 від 29.02.2024, яка винесена на підставі постанови №70402330 від 23.11.2022 про стягнення виконавчого збору у розмірі 3850,35 дол. США, яка оскаржується в даній справі.

В обґрунтування вказаного позову ОСОБА_1 , зокрема, вказує, що 29.02.2024 отримав постанову про відкриття виконавчого провадження №743077705, винесену на підставі постанови про стягнення виконавчого збору №70402330 від 23.11.2022 у розмірі 3850,35 дол. США.

Також ОСОБА_1 у позові, поданому 13.03.2024 у справі №500/1428/24, стверджував, що прийнявши постанову №74307705 про відкриття виконавчого провадження, винесену на підставі постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №74402330, державний виконавець допустив стягнення виконавчого збору у розмірі 3850,35 дол. США., тобто 10 % від суми, що підлягала стягненню, що суперечить положенням частини другої статті 27 Закону України Про виконавче провадження, оскільки останнім не відбулось фактичного стягнення боргу, а борг погашено у добровільному порядку на підставі заяви від 05.01.2024.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 21.05.2024 у справі №500/1428/24 у задоволенні позову відмовлено.

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивачу як на момент отримання 29.02.2024 постанови про відкриття виконавчого провадження №743077705 від 29.02.2024, так і на момент подання 13.03.2024 позовної заяви у справі №500/1428/24, було достеменно відомо про винесення щодо нього постанови №70402330 від 23.11.2022 про стягнення виконавчого збору у розмірі 3850,35 дол. США, однак з позовом звернувся 03.06.2024, тобто з пропуском строку, визначеного статтею 287 КАС України.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач не надав доказів наявності поважних причин, які перешкодили йому своєчасно звернутись до суду із заявленими позовними вимогами.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 246, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року про повернення позовної заяви у справі №500/3537/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар