Справа № 280/4842/24
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2024 року Справа № 280/4842/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання Тетерюк Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 )

до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр.Соборний, 166; )

про визнання протиправними дій, скасування вимоги про сплату боргу, зобов`язання вчинити пенні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі відповідач, ГУ ДПС у Запорізькій області), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо прийняття незаконної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.03.2024 року № Ф-57098-50У;

- скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.03.2024 року № Ф-57098-50У щодо стягнення боргу (недоїмки) з позивача суми боргу зі сплати єдиного соціального внеску (недоїмки) на суму 21 969,20 грн.

- зобов`язати відповідача здійснити дії по відображенню коригування даних в інтегрованій картці платника податку позивача шляхом виключення нарахованої заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі - 21 969,20 грн.

Крім того, просить суд встановити судовий контроль за виконанням рішення в даній адміністративній справі шляхом подання до Запорізького окружного адміністративного суду звіту про виконання судового рішення після набрання ним законної сили.

Позовна заява подана представником позивача ОСОБА_2 , яка діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 26.05.2024 серія АР №1178959.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у період з 10.09.2012 по 13.12.2021 позивач була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності та перебувала на обліку у відповідача. ГУ ДПС у Запорізькій області було сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2020 № Ф-57098-50 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі також єдиний внесок, ЄСВ) в розмірі 35758,74 грн, у тому числі, за період адміністрування єдиного внеску Пенсійним фондом у розмірі 170,00 грн, та за 2017 рік ІІІ квартал 2020 року. Вказану вимогу відповідачем було передано на примусове виконання до органу виконавчої служби. Позивач оскаржила вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2020 № Ф-57098-50 до суду. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду у справі № 280/1526/22 задоволено позовні вимоги позивача, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2020 № Ф-57098-50, винесену Головним управлінням ДПС у Запорізькій області, в частині визначення недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у період з 4 кварталу 2018 року по 3 квартал 2020 рік в розмірі 19769,20 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Розглядаючи справу, суд в рішенні зазначив, що у спірних правовідносинах предметом оскарження є вимога контролюючого органу, сформована за період адміністрування єдиного внеску Пенсійним фондом (дата виникнення недоїмки 31.12.2012), а також з 2017 року по 3 квартал 2020 року. Як встановлено судом, у період з 4 кварталу 2018 року по 4 квартал 2021 року позивач працювала як найманий працівник, за неї сплачувалися страхові внески згідно положень чинного законодавства як за застраховану особу. Доказів отримання позивачем у вказаний період доходів від провадження підприємницької діяльності відповідачем не надано. Отже, суд дійшов висновку, що у період з 4 кварталу 2018 року по 3 квартал 2020 року позивач не мала обов`язку зі сплати єдиного внеску у статусі фізичної особи-підприємця, у зв`язку із чим нарахована відповідачем за вказаний період сума єдиного соціального внеску у розмірі 19769,20 грн є безпідставною. Разом з тим, позивачем не надано до суду доказів, які підтверджують, що у період з 2017 року по 3 квартал 2018 рік була працевлаштована та роботодавець сплачував за неї єдиний внесок, та доказів погашення недоїмки у розмірі 170,00 грн., сформованої органами Пенсійного фонду, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про те, що недоїмка з єдиного внеску за вказаний період нарахована обґрунтовано. Позивач сплатила суму недоїмки, щодо якої судом визнано її обов`язок зі сплати єдиного внеску в розмірі 18 088,50 грн, та надала підтверджуючі документи до ГУ ДПС у Запорізькій області, разом із тим, зі спливом певного часу, рахунки позивача були знов заблоковані, внаслідок чого позивач дізналася про те, що відповідачем знов винесено податкову вимогу № Ф-57098-50У, проте від іншого числа на суму 21 969,20 грн. Позивач вважає спірну вимогу протиправною та такою, що винесена з порушенням норм матеріального права, оскільки позивачем належним чином у відповідності з діючим законодавством України виконанні умови щодо сплати єдиного соціального внеску у повному обсязі. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 30.05.2024 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи; витребувано у відповідача докази по справі.

17.06.2024 до суду від відповідача надійшли витребувані судом докази та відзив на позовну заяву, в якому висловлює незгоду із заявленими позовними вимогами та зазначає, що позивач була зареєстрована як фізична особа-підприємець з 10.09.2012 по 13.12.2021, та мала обов`язок сплачувати єдиний внесок відповідно до вимог вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) в розмірі не менше мінімального страхового внеску до внесення запису про припинення підприємницької діяльності. Чинним законодавством не передбачена заборона фізичній особі-підприємцю працювати також і за трудовим договором. Станом на 29.02.2024 в інтегрованій картці платника єдиного внеску позивача обліковувалась заборгованість у сумі 21 969,20 грн, у зв`язку з чим винесено спірну вимогу про сплату боргу (недоїмки). Зазначає про відсутність правових відстав для звільнення позивача від сплати єдиного внеску. Просить відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 25.07.2024 вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 25.09.2024.

25.09.2024 сторони звернулись до суду із клопотаннями про розгляд справи без їх участі в порядку письмового провадження.

Ухвалою суду від 25.09.2024 закрито підготовче провадження у справі, з урахуванням положень частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) призначено справу до судового розгляду по суті у порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

27.09.2024 до суду надійшли додаткові письмові пояснення відповідача, в яких зазначає, що 28.02.2024 в інтегрованій картці позивача зараховано 15989,54 грн, стягнених в межах виконавчого провадження, якими погашено 170,00 грн, нараховані органами Пенсійного фонду України штрафні санкції за несвоєчасне подання звіту по строку 23.07.2013, а також недоїмка з єдиного внеску за 2017 рік 3 квартал 2018 року. Зважаючи на викладене, наявна станом на 29.02.2024 заборгованість у сумі 21969,20 грн., яка зазначена у спірній вимозі про сплату боргу (недоїмки), складається з нарахувань за 4 квартал 2018 року 4 квартал 2020 року.

На підставі матеріалів справи судом встановлено такі обставини.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у період з 10.09.2012 по 13.12.2021 позивач була зареєстрована як фізична особа-підприємець, перебувала на податковому обліку як платник єдиного внеску в ГУ ДПС у Запорізькій області.

12.11.2020 ГУ ДПС у Запорізькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-57098-50, відповідно до якої у позивача станом на 31.10.2020 наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 35758,74 грн., до складу якої входить сума недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 35588,74 грн., штраф 170,00 грн.

Вимога сформована на підставі даних інформаційної системи контролюючого органу щодо заборгованості зі сплати поточних нарахувань єдиного соціального внеску, а саме:

- за період адміністрування єдиного внеску Пенсійним фондом у розмірі 170,00 грн.;

- за 2017 рік у сумі 8448,00 грн., зі строком сплати до 09.02.2018;

- за 1 квартал 2018 рік у сумі 2457,18 грн., зі строком сплати до 19.04.2018;

- за 2 квартал 2018 рік у сумі 2457,18 грн., зі строком сплати до 19.07.2018;

- за 3 квартал 2018 рік у сумі 2457,18 грн., зі строком сплати до 19.10.2018;

- за 4 квартал 2018 рік у сумі 2457,18 грн., зі строком сплати до 21.01.2019;

- за 1 квартал 2019 рік у сумі 2754,18 грн., зі строком сплати до 19.04.2019;

- за 2 квартал 2019 рік у сумі 2754,18 грн., зі строком сплати до 19.07.2019;

- за 3 квартал 2019 рік у сумі 2754,18 грн., зі строком сплати до 19.10.2019;

- за 4 квартал 2019 рік у сумі 2754,18 грн., зі строком сплати до 20.01.2020;

- за січень та лютий 2020 року (1 квартал 2020 року) у сумі 2078,12 грн., зі строком сплати 21.04.2020;

- за червень 2020 рік (2 квартал 2020 року) у сумі 1039,06 грн., зі строком сплати 20.07.2020;

- за 3 квартал 2020 рік у сумі 3178,12 грн., зі строком сплати до 19.10.2020.

Відповідачем було подано до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) заяву про примусове виконання позивачем вимоги № Ф-57098-50У від 12.11.2020, на підставі якої 03.12.2021 державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 67751767.

Позивач оскаржила вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-57098-50 від 12.11.2020 до суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05.10.2022 у справі №280/1526/22, яке набрало законної сили 21.06.2023, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2020 № Ф-57098-50, винесену ГУ ДПС у Запорізькій області, в частині визначення недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у період з 4 кварталу 2018 року по 3 квартал 2020 рік в розмірі 19769,20 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Указаним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 була зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця у період з 10.09.2012 по 13.12.2021.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків від 01.08.2022 про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи за період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2021 рік, позивачем у періоди:

з 1 кварталу 2017 року по 3 квартал 2018 рік дохід не отримувався;

з 4 кварталу 2018 року по 3 квартал 2020 рік отриманий дохід у вигляді заробітної плати від фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 ;

з 4 кварталу 2020 року по 4 квартал 2021 рік отриманий дохід у вигляді заробітної плати від фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 .

В обґрунтування рішення у справі №280/1526/22 суд зазначив, що у період з 4 кварталу 2018 року по 4 квартал 2021 року позивач працювала як найманий працівник, за неї сплачувалися страхові внески згідно положень чинного законодавства як за застраховану особу. Доказів отримання позивачем у вказаний період доходів від провадження підприємницької діяльності відповідачем не надано.

Отже, суд дійшов висновку, що у період з 4 кварталу 2018 року по 3 квартал 2020 рік позивач не мала обов`язку зі сплати єдиного внеску у статусі фізичної особи-підприємця, у зв`язку із чим нарахована відповідачем за вказаний період сума єдиного соціального внеску у розмірі 19769,20 грн є безпідставною.

Разом з тим, позивачем не надано до суду доказів, які підтверджують, що у період з 2017 року по 3 квартал 2018 рік була працевлаштована та роботодавець сплачував за неї єдиний внесок, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про те, що недоїмка з єдиного внеску за вказаний період нарахована обґрунтовано.

Крім того, не надано доказів погашення недоїмки у розмірі 170,00 грн., сформованої органами Пенсійного фонду до внесення відповідних змін до Закону № 2464-VI про передачу повноважень з адміністрування єдиного внеску органам доходів і зборів.

Таким чином, за період адміністрування єдиного внеску Пенсійним фондом та з 2017 року по 3 квартал 2018 року позивач мала обов`язок сплатити єдиний внесок в загальному розмірі 15989,54 грн, в незалежності від того, чи отримувала вона у вказаний період дохід від здійснення підприємницької діяльності чи ні.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що відповідно до квитанції до платіжної інструкції №44244508 від 27.02.2024 ОСОБА_1 сплатила кошти в сумі 18 088,49 грн на користь Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) за призначенням платежу сплата боргу у ВП №67751767.

За даними інтегрованої картки платника єдиного внеску ОСОБА_1 , 28.02.2024 зараховано кошти в сумі 15989,54 грн в рахунок погашення недоїмки з єдиного внеску за такий період: - 170,00 грн нарахованих органами Пенсійного фонду України; - 8448,00 грн недоїмки за 2017 рік; - 2457,18 грн недоїмки за 1 квартал 2018 року; - 2457,18 грн недоїмки за 2 квартал 2018 року; - 2457,18 грн недоїмки за 3 квартал 2018 року.

13.03.2024 відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-57098-50, відповідно до якої станом на 29.02.2024 заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску становить 21 969, 20 грн.

До складу заборгованості за даною вимогою увійшли такі суми недоїмки:

- за 4 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн;

- за 1 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн;

- за 2 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн;

- за 3 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн;

- за 4 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн;

- за 1 квартал 2020 року в сумі 2078,12 грн;

- за 2 квартал 2020 року в сумі 1039,06 грн;

- за 3 квартал 2020 року в сумі 3178,12 грн;

- за 4 квартал 2020 року в сумі 2200,00 грн.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.03.2024 № Ф-57098-50 була направлена на адресу позивача, однак повернулась до контролюючого органу з підстав «за закінченням терміну зберігання».

Узгоджена вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.03.2024 № Ф-57098-50-У на суму 21 969,20 грн направлена контролюючим органом для примусового виконання до Дніпровського ВДВС у м.Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), державним виконавцем якого винесено постанову від 30.04.2024 про відкриття виконавчого провадження №74889454 з примусового виконання даної вимоги.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття ГУ ДПС у Запорізькій області вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.03.2024 року № Ф-57098-50У, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з того, що правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон №2464-VI.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За визначенням, наведеним у пункті 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (крім електронних резидентів (е-резидентів).

Як зазначено у частині 4 статті 4 Закону №2464-VI, особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до абзаців 3-4 частини 1 статті 5 Закону №2464-VI взяття на облік осіб, зазначених: у пунктах 1, 4 частини першої статті 4 цього Закону, на яких поширюється дія Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", - здійснюється на підставі відомостей про державну реєстрацію створення юридичної особи та її відокремленого підрозділу, відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації, представництва, філії іноземної благодійної організації, державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, скасування державної реєстрації їх припинення, наданих згідно із Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", у день отримання зазначених відомостей.

Обов`язки платників єдиного внеску виникають: у осіб, зазначених в абзацах другому, третьому, п`ятому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (частина 4 статті 5 Закону №2464-VI).

Судом встановлено, що позивач була зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця у період з 10.09.2012 по 13.12.2021.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Пунктом 3 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI передбачено, що для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону № 2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що мінімальний страховий внесок сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Абзацом 3 частиною 8 статті 9 Закону № 2464-VI (у редакції чинній з 01.01.2017) передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Таким чином, сплата єдиного внеску фізичною особою-підприємцем за 2017 рік мала бути здійснена до 09.02.2018 у розмірі не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску та не менше за розмір мінімального страхового внеску.

В подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIII внесені зміни, до Закону № 2464-VI, які набули чинності з 01.01.2018, зокрема, абзац 3 частини 8 статті 9 Закону № 2464-VI викладено у новій редакції, а саме: «Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.»

Згідно з абзацом 4 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Частиною 12 статті 9 Закону № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Як зазначено у частині 16 статті 25 Закону № 2464-VI, строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення недоїмки, штрафів, пені не застосовується.

З аналізу чинних на момент виникнення спірних правовідносин законодавчих положень вбачається, що починаючи з 01.01.2017 відповідно до вищезазначених норм встановлений безальтернативний обов`язок фізичної особи-підприємця регулярно сплачувати єдиний внесок з дати державної реєстрації підприємницької діяльності до дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності. Натомість, фізичні особи-підприємці, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року (у період з 01.01.2017) та єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (у період з 01.01.2018).

При цьому в разі неотримання доходу, за будь яких умов, єдиний внесок має бути сплачений у розмірі не менше розміру мінімального страхового внеску на місяць. Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення недоїмки, штрафів, пені не застосовується.

Проте, під час судового розгляду, судом встановлено, що позивач у період з 4 кварталу 2018 по 4 квартал 2021 була працевлаштована і за вказаний період за позивача її роботодавцями сплачувалися страхові внески згідно положень чинного законодавства, що встановлено рішенням суду у справі №280/1526/22, яке набрало законної сили.

Підпунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу 7), частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З огляду на системне тлумачення наведених норм права, суд доходить висновку, якщо особа не веде господарську діяльність і є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених у постановах від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19 та від 16.09.2022 у справі № 500/92/19.

При цьому, саме з цих підстав рішенням суду у справі №280/1526/22 визнано протиправним здійснення нарахування позивачу недоїмки з єдиного внеску за період 4 квартал 2018 року - 3 квартал 2020 року.

Однак, незважаючи на наявність вказаного судового рішення, контролюючий орган знову включив суму недоїмки за період 4 квартал 2018 року - 3 квартал 2020 року до спірної вимоги, що є протиправним та суперечить вимогам чинного законодавства.

Крім того, контролюючий орган безпідставно нарахував та включив до складу недоїмки за спірною вимогою суми єдиного внеску за 4 квартал 2020 року, оскільки, як встановлено судом у справі №280/1526/22, у вказаний період позивач також була працевлаштована і страхові внески за неї сплачувались роботодавцем.

Вказані обставини відповідачем не спростовані.

З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною та скасування спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки), якою визначено позивачу недоїмку з єдиного внеску за 4 квартал 2018 року 4 квартал 2020 року.

Крім того, для повного захисту порушених право позивача, суд вбачає підстави для виходу за межі заявлених позовних вимог, оскільки у даній справі позивач заявив предметом оскарження вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.03.2024 року № Ф-57098-50У, яка відповідно до Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 р. за № 508/26953 №449, є узгодженою вимогою, що направляється до органу державної виконавчої служби для примусового виконання, водночас, рішенням контролюючого органу, яке визначає суму недоїмки та створює для платника податків правові наслідки, є саме первісна вимога про сплату боргу (недоїмки), тобто без літери «У».

Отже, суд вбачає підстави і для скасування винесеної ГУ ДПС у Запорізькій області вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.03.2024 року № Ф-57098-50.

Водночас, не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.03.2024 року №Ф-57098-50У, оскільки аргументів щодо допущення відповідачем процедурних порушень позивачем не наведено, при цьому, вказані дії були реалізовані у спосіб прийняття відповідного рішення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.03.2024 року № Ф-57098-50У, а тому вичерпали своє значення та не мають правових наслідків для позивача.

В даному випадку належним способом захисту є саме визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), яка стала результатом вчинення відповідачем оспорюваних дій.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити дії по відображенню коригування даних в інтегрованій картці платника податку позивача шляхом виключення нарахованої заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 21 969, 20 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Частиною 2 статті 5 КАС України визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до положень пункту 10 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Європейський суд з прав людини у пункті 75 рішення від квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) зазначив, що обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Для ефективного поновлення порушеного права необхідною умовою є існування чіткого зв`язку між правопорушенням та способом захисту права, тобто метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При цьому, суд зазначає, що у разі скасування вимоги про сплату боргу контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування в інтегрованій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Судом встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від у справі №280/1526/22, яке набрало законної сили, визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2020 № Ф-57098-50 в частині визначення недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у період 4 квартал 2018 року - 3 квартал 2020 рік в розмірі 19769,20 грн, винесену щодо позивача, з підстав відсутності у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску у вказаний період.

Водночас, незважаючи на наявність судового рішення, яке набрало законної сили, відповідач не вчинив жодних дій щодо відображення в облікових даних дійсного стану заборгованості позивача перед бюджетом у зв`язку зі скасуванням такої вимоги, адже, у подальшому, у первинній вимозі від 13.03.2024 № Ф-57098-50 контролюючий орган знову включив до складу недоїмки з єдиного внеску суму недоїмки, скасовану судовим рішенням у справі №280/1526/22, що суперечить висновкам суду у справі №280/1526/22 про протиправність такого нарахування.

Отже, за даними обліку, сума недоїмки з єдиного внеску продовжує протиправно обліковуватись в інтегрованій картці позивача, із урахуванням поточних донарахувань за період з 4 кварталу 2018 року по 4 квартал 2020 року , в загальному розмірі 21 969,20 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача привести облікові дані позивача у відповідність із дійсним станом розрахунків з бюджетом, а тому наявні підстави для зобов`язання відповідача здійснити коригування даних в інтегрованій картці платника шляхом виключення суми недоїмки в розмірі 21 969,20 грн, відтак, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження поданими до матеріалів справи письмовими доказами, є частково обґрунтованими, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо клопотання позивача про встановлнння судового контролю за виконанням рішення в даній адміністративній справі шляхом подання до Запорізького окружного адміністративного суду звіту про виконання судового рішення після набрання ним законної сили, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 382 КАС України, якою врегульовано питання судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Суд звертає увагу, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом, а не обов`язком суду.

Враховуючи характер спірних правовідносин та склад учасників справи, беручи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань позивача щодо невиконання відповідачем даного судового рішення, суд вважає, що підстави встановлення судового контролю за виконанням рішення у справі відсутні.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням наведеного, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1937,92 грн підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст.2, 5, 9, 77, 139, 143, 243-246, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.03.2024 року № Ф-57098-50 та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.03.2024 року №Ф-57098-50-У, винесені Головним управлінням ДПС у Запорізькій області.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Запорізькій області здійснити коригування даних інтегрованої картки платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 шляхом виключення нарахованих сум недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що сплачується фізичними особами-підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування, та особами які провадять незалежну професійну діяльність, в розмірі 21 696,20 грн (двадцять одна тисяча шістсот дев`яносто шість гривень 20 коп.), відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.03.2024 року № Ф-57098-50.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1937,92 грн (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім гривень 92 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач Головне управління ДПС у Запорізькій області, місцезнаходження: 69107, м.Запоріжжя, пр.Соборний, буд.166; код ЄДРПОУ ВП 44118663.

Повне судове рішення складено 04.10.2024.

Суддя М.О. Семененко