Справа № 380/20516/21
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2024-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

03 жовтня 2024 року

м. Київ

справа №380/20516/21

адміністративне провадження № К/990/35118/24

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Бевзенка В.М. (далі - Суд), перевіривши касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2024 у справі №380/20516/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У 2021 році ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії позивачу з 01.10.2020 у зв`язку зі зміною розміру грошового забезпечення з яких обраховується пенсія, згідно з довідкою Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону від 27.07.2021 №454 та згідно з довідкою Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону від 27.07.2021 № 455;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести перерахунок позивачу та здійснювати виплату перерахованої, згідно з довідкою Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону від 27.07.2021 №454, пенсії з 01.10.2020, без обмеження максимального розміру пенсії, з урахуванням раніше проведених виплат, які не змінюються та з урахуванням виплачених сум при проведенні подальших перерахунків пенсії за вислугу років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести перерахунок позивачу та здійснювати виплату перерахованої, згідно з довідкою Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону від 27.07.2021 №455, пенсії з 01.02.2021, без обмеження максимального розміру пенсії, з урахуванням раніше проведених виплат, які не змінюються та з урахуванням виплачених сум при проведенні подальших перерахунків пенсії за вислугу років.

Суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у цій справі ухвалою від 24.11.2021 відкрив провадження, вирішив розглядати і розглянув її за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Львівського адміністративного суду від 28.12.2021, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2024 позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії позивачу з 01.10.2020 у зв`язку зі зміною розміру грошового забезпечення з яких обраховується пенсія, згідно з довідкою Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону від 27.07.2021 №454 та згідно з довідкою Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону від 27.07.2021 № 455;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести перерахунок позивачу та здійснювати виплату перерахованої, згідно з довідкою Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону від 27.07.2021 №454, пенсії з 01.10.2020, без обмеження максимального розміру пенсії, з урахуванням раніше проведених виплат;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести перерахунок позивачу та здійснювати виплату перерахованої, згідно з довідкою Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону від 27.07.2021 №455, пенсії з 01.02.2021 без обмеження максимального розміру пенсії, з урахуванням раніше проведених виплат.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

13.09.2024 на адресу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в якій скаржник просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2024 та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Дослідивши зміст уточненої касаційної скарги, Суд, дійшов такого висновку.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України, у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України передбачено, що серед основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення вказаних норм у їхньому логічному взаємозв`язку передбачає, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах "а", "б", "в" та "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Скаржник лише формально покликається на пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, однак не зазначає конкретних підстав касаційного оскарження, та в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Беручи до уваги викладене, скаржник має чітко зазначити підстави для касаційного оскарження судових рішень згідно до приписів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, заявник покликається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України. Однак, належного обґрунтування в частині посилання на положення зазначеного пункту касаційна скарга не містить.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої, у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник має чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

При цьому, варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Крім того, при поданні касаційної скарги на підставі пунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначені скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судами, мають врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у касаційній скарзі зазначається у чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

Суд не бере до уваги посилання скаржника, що судами попередніх інстанції не взято до уваги висновки Верховного Суду у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.06.2022 у справі №520/2098/19, у постанові Верховного Суду від 26.12.2022 у справі №460/801/20, оскільки вищезазначені постанови прийняті щодо іншого предмету спору, інших спірних правовідносин та на підставі інших фактичних обставин, ніж у справі №380/20516/21.

У справі № 520/2098/19 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.06.2022) спірні відносини виникли щодо бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка полягала у невиготовленні та ненаправленні до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області нової довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення.

У справі №460/801/20 спір виник щодо визнання протиправними дії відповідача у наданні недостовірної інформації на запит позивача від 20.01.2020, наданого в порядку Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон № 2939); визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у задоволенні запиту позивача від 20.01.2020, наданого в порядку Закону № 2939; визнання протиправними дії відповідача щодо направлення запиту позивача від 20.01.2020, наданого в порядку Закону № 2939, до неналежного розпорядника, а також визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді у встановлений строк на пункт 3 запиту позивача від 28 листопада 2019 року, наданого в порядку Закону № 2939.

Верховний Суд звертає увагу, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Так, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, для встановлення подібності справ і відносин слід враховувати сукупність таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.

Верховний Суд зазначає, що посилаючись на неврахування судом апеляційної інстанції висновків викладених у постанові Верховного Суду, указаній у касаційній скарзі, скаржником вибірково цитуються окремі витяги з тексту постанов без урахування того, що така постанова може бути прийнятною лише у разі, якщо така прийнята за результатами розгляду справ з подібними правовідносинами та предметом.

Таким чином, Верховний Суд зауважує, що наведені скаржником висновки у викладених вище постановах є нерелевантними до правовідносин у цій справі, ухвалені за інших фактичних обставин та сформовані за різного правового регулювання і скаржник не довів у касаційній скарзі подібність правовідносин у справі №520/2098/19, №460/801/20 та розглядуваній справі.

При цьому, доведення вищезазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

Проте касаційна скарга щодо наведених у ній обґрунтувань вимог до суду касаційної інстанції містить лише посилання на фактичні обставини справи, нормативно-правові акти, а також позицію скаржника про те, що судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено судове рішення з порушенням вимог чинного законодавства України, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень у розумінні статті 328 КАС України.

Суд зауважує, що скаржником не зазначено про наявність передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України підстав касаційного оскарження судових рішень та передбачених частиною п`ятою статті 328 КАС України випадків, за яких допускається касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження.

Скаржник у касаційній скарзі фактично зазначає про необхідність здійснити переоцінку встановлених судом у справі обставин, а також надати перевагу одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 КАС України.

Варто зазначити, що відповідно до приписів статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Таким чином, касаційна скарга має містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник має зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Суд зазначає, що оскарження судових рішень в справах незначної складності, має відбуватися із наведенням випадків, передбачених частиною п`ятою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України у системному взаємозв`язку із частиною четвертою цієї статті.

Суд звертає увагу на те, що можливість відкриття касаційного провадження у справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження залежить виключно від обставин конкретної справи: її значення для формування єдиної правозастосовчої практики; неможливості спростування особою, яка подає касаційну скаргу, обставин, встановлених оскаржуваним судовим рішенням, при розгляді іншої справи; значного суспільного інтересу справи чи її виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; помилкового віднесення судом справи до категорії справ незначної складності відповідно до підпунктів «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом випадки для оскарження судового рішення у касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

На підставі вищенаведеного та керуючись статтями 248, 328, 330, 359 КАС України, Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2024 у справі №380/20516/21 повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 цього Кодексу.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду з підстав і у порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не оскаржується.

Суддя В.М. Бевзенко