Справа № 712/11930/23
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2024-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Василенка Я.М.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Виконавчого комітету Черкаської міської ради на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Черкаської міської ради про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до Виконавчого комітету Черкаської міської ради, в якому просив суд: стягнути з відповідача на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням позивача з посади директора Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради кошти у розмірі 872545,48 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що порушення трудових прав позивача, які були вчинені черкаським міським головою та його заступниками і призвели до незаконного звільнення позивача із займаної посади, спричинили йому сильні душевні хвилювання та призвели до істотного погіршення стану здоров`я позивача.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 грудня 2023 року позов до Виконавчого комітету Черкаської міської ради про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Виконавчого комітету Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 24500 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2024 року апеляційну скаргу Виконавчого комітету Черкаської міської ради задоволено частково. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 грудня 2023 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Черкаської міської ради про відшкодування моральної шкоди закрито.

Закриваючи провадження у справі, апеляційний суд виходив з того, що оскільки спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його проходження та звільнення з публічної служби, а тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 01.04.2024 передано дану справу на розгляд до Черкаського окружного адміністративного суду.

У подальшому, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 07 червня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Виконавчого комітету Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 24500 (двадцять чотири тисячі п`ятсот) грн 00 коп.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Виконавчого комітету Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги в сумі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.08.2023 у справі № 580/3955/22 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10.08.2022 по 01.08.2023 у розмірі 475 400 (чотириста сімдесят п`ять тисяч чотириста) грн 34 коп. та понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 47 300 (сорок сім тисяч триста) грн. не виконана, позивачу жодні кошти Черкаською міською радою виплачені не були.

На думку скаржника, враховуючи, що згідно з постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у від 01.08.2023 у справі № 580/3955/22 розмір середньоденної заробітної плати позивача перед його звільненням становить 1956,38 грн, тому загальний розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок незаконного звільненням із займаної посади, визначено у сумі 872 545,48 грн. (1 956,38 х 446 = 872 545,48).

У свою чергу, висновок суду першої інстанції про зменшення розміру відшкодування моральної шкоди не відповідає фактичним обставинам справи, є наслідком неправильного застосування норм матеріального права та зроблений внаслідок порушення норм процесуального права, так як компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Оскільки тривалість заподіяння моральної шкоди складає щонайменше 446 днів та має відшкодовуватися з розрахунку середньоденного заробітку позивача, відтак наявні підстави для задоволення позовних вимог.

У відзиві на вказану апеляційну скаргу відповідачем зауважено, що позивачем при розгляді даної справи жодних даних про наявність причинного зв`язку між наявним станом здоров`я та негативними емоціями внаслідок незаконного рішення відповідача позивачем не наведено, що свідчить про безпідставність даного позову.

Крім того, відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вимоги незаконно звільненого працівника щодо відшкодування моральної шкоди повинні пред`являтись до Черкаської міської ради, як до представника відповідної територіальної громади, а не до виконавчого комітету цієї ради, який є окремою юридичною особою, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Окрім того, апелянт звертає увагу на те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до безпідставного збагачення.

Враховуючи, що жодних даних про встановлення причинного зв`язку між наявним станом здоров`я та негативними емоціями внаслідок незаконного звільнення у наданій медичній документації не наведено, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем звернуто увагу на те, що з огляду на незаконне звільнення, позивач вважає розумним та справедливим визначити розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, у розмірі його середнього заробітку за кожен день заподіяння йому моральної шкоди.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.2016 згідно розпорядження Черкаського міського голови від 25.02.2016 № 290-р(к) ОСОБА_1 був прийнятий на службу для виконання повноважень головного спеціаліста-юрисконсульта відділу судового супроводу юридичного департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради.

Після цього позивач працював на різних посадах у департаменті управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради.

21 лютого 2019 року позивач згідно з розпорядженням Черкаського міського голови від 20.02.2019 № 70-р(к) був призначений на посаду директора департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради на визначений строк (на час відпустки для догляду за дитиною до осягнення нею трирічного віку працівника, прийнятого на умовах строкового трудового договору).

Однак, у подальшому, розпорядженням Черкаського міського голови від 10.08.2022 № 465-р(к) «Про припинення служби та звільнення ОСОБА_1 » 10.08.2022 було припинено службу позивача в органах місцевого самоврядування та звільнено його з посади директора департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, а саме: видачу наказу від 15.06.2022 № 44-н «Про виконання обов`язків начальника управління надання адміністративних послуг», який суперечить вимогам абз. г) пп. 1) п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 року № 268, а також враховуючи те, що до позивача раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення - догана, пункт 3 статті 40 КЗпП України».

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15.09.2022 у справі № 580/3162/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.04.2023, рішення сесії Черкаської міської ради від 23.06.2022 № 26-11 «Про недовіру директору департаменту управління справи та юридичного забезпечення Черкаської міської ради ОСОБА_1 » визнано протиправним та скасовано.

Крім того, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.08.2023 у справі № 580/3955/22 розпорядження Черкаського міського голови від 10.08.2022 № 465-р(к) «Про припинення служби та звільнення ОСОБА_1 » визнано протиправним та скасовано, поновлено позивача на посаді директора Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради з 10.08.2022, а також стягнуто з Черкаської міської рали на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.08.2022 по 01.08.2023 у розмірі 475 400 грн. 43 коп. та понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 47 300 грн.

Як наслідок, розпорядженням Черкаського міського голови від 02.08.2023 № 385-р(к) ОСОБА_1 поновлено на посаді директора департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради з 11.08.2022. Цим же розпорядженням ОСОБА_1 увільнено від роботи з 23.01.2023 на час проходження військової служби за призовом під час мобілізації у зв`язку із загальною мобілізацією до дня його фактичної демобілізації із збереженням місця роботи посади (а.с. 56).

При цьому, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2023 у справі №580/3955/22 за заявою Черкаської міської ради про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.08.2023 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради про визнання протиправним розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, змінено постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.08.2023, замінивши в абзаці п`ятому резолютивної частини розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що стягується, з 475 400, 34 грн на 179 190 (сто сімдесят дев`ять тисяч сто дев`яносто) грн. 53 коп.

Втім, постановою Верховного Суду від 12.04.2024 постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 580/3955/22 скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні заяви Черкаської міської ради про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2023 року відмовлено.

У той же час, у відповідності до даних амбулаторної карти № 20-1511 позивач 12.07.2022, 15.07.2022, 20.07.2022, 25.07.2022, 05.08.2022 та 09.08.2022 звертався за медичною допомогою до зі скаргами на сухий кашель, першіння, виражений головний біль, загальну слабкість, швидку втомлюваність, болі у шийному відділі хребта та підвищення артеріального тиску. Позивачу було діагностовано гостру інфекцію дихальних шляхів, неуточнену, первинну гіпертонію та радикулопатію. Призначено лікування, ліки придбавалися позивачем за власний рахунок, що підтверджується фіскальними чеками.

Зокрема, згідно із записами в амбулаторній карті № 20-1511 - 03.11.2018 позивач звертався за медичною допомогою у зв`язку з аліментарним гастритом, а відповідно до записів у дублікаті амбулаторної карти № 20-1511 - 03.06.2019 - за медичною допомогою у зв`язку із поверхневою різаною раною.

Оскільки порушення трудових прав позивача, які були вчинені черкаським міським головою та його заступниками і призвели до незаконного його звільнення із займаної посади, спричинили йому сильні душевні хвилювання та призвели до істотного погіршення стану здоров`я позивача, останній звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки згідно постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.08.2023 за попередні два місяці, які передували звільненню позивачу виплачено 48909 грн. 44 грн заробітної плати, тому розмір моральної шкоди повинен дорівнювати 24500 грн, який є співвмірним розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У силу вимог п. 6 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Тобто, стаття 237-1КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

У постанові від 12.02.2023 у справі № 295/2725/21 Верховний Суд виклав такі наступні висновки щодо правил відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням працівника: «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Відтак, за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пунктах 2, 4 вказаної постанови зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що подає відповідний позов.

Крім того, за правилами частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України закріплено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини другої ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з частиною першою статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Позивач, як на підставу заподіяння моральної шкоди, посилається на факт незаконного його звільнення із займаної посади, що спричинило йому сильні душевні хвилювання та призвели до істотного погіршення стану здоров`я позивача,

Як свідчать матеріали справи, позивача звільнено із займаної посади директора департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради згідно із розпорядженням Черкаського міського голови від 10.08.2022 № 465-р(к) «Про припинення служби та звільнення ОСОБА_1 ».

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.08.2023 у справі № 580/3955/22 розпорядження Черкаського міського голови від 10.08.2022 № 465-р(к) «Про припинення служби та звільнення ОСОБА_1 » визнано протиправним та скасовано, поновлено позивача на посаді директора Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради з 10.08.2022, а також стягнуто з Черкаської міської рали на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.08.2022 по 01.08.2023 у розмірі 475 400 грн. 43 коп. та понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 47 300 грн.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Частиною п`ятою статті 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» перебачено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

У відповідності до частини третьої статті 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет ради утворюється у складі відповідно сільського, селищного, міського голови, районної у місті ради - голови відповідної ради, заступника (заступників) сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету, а також керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, інших осіб. Сільська, селищна, міська рада утворює у складі виконавчого комітету ради орган з питань містобудування та архітектури.

З аналізу вищевикладеного слідує, що виконавчий комітет Черкаської міської ради як орган місцевого самоврядування, до складу якого входять Черкаський міський голова та перший заступник Черкаського міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Тищенко С.О. є належним відповідачем у даній справі, що відповідно спростовує доводи відповідача у цій частині.

У той же час, колегія суддів зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 804/6922/16.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Втім, згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25.10.1993 у справі «Гольм проти Швеції», від 29.11.1996 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України» визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду спричинену такими діями.

Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

У свою чергу, в обґрунтування спричиненої позивачу моральної шкоди у вигляді погіршення стану здоров`я, останній посилається на медичну документацію, а саме:

- дані з амбулаторної карти № 20-1511, з якої вбачається, що позивач 12.07.2022, 15.07.2022, 20.07.2022, 25.07.2022, 05.08.2022 та 09.08.2022 звертався за медичною допомогою до зі скаргами на сухий кашель, першіння, виражений головний біль, загальну слабкість, швидку втомлюваність, болі у шийному відділі хребта та підвищення артеріального тиску. Позивачу було діагностовано гостру інфекцію дихальних шляхів, неуточнену, первинну гіпертонію та радикулопатію, призначено лікування, ліки придбавалися позивачем за власний рахунок, що підтверджується фіскальними чеками.

- дані з амбулаторної карти № 20-1511 про те, що 03.11.2018 позивач звертався за медичною допомогою у зв`язку з аліментарним гастритом, а відповідно до записів у дублікаті амбулаторної карти № 20-1511 - 03.06.2019 - за медичної допомогою у зв`язку із поверхневою різаною раною.

Проте, судом першої інстанції вірно відзначено, що надана позивачем медична документація посвідчує лише стан його здоров`я.

Жодних даних про наявність причинного зв`язку між наявним станом здоров`я та негативними емоціями внаслідок незаконного звільнення у цій медичній документації не наведено та інших доказів з цього приводу ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції позивачем не надано.

Отже, зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому шкоди здоров`ю, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, тому обґрунтування заподіяння моральної шкоди у вигляді погіршення стану здоров`я - не доведено.

Вирішуючи питання стосовно спричиненої позивачу моральної шкоди у вигляді душевних страждань внаслідок порушення його трудових прав незаконним звільненням останнього, у зв`язку з чим позивача було повністю позбавлено законного джерела існування та звичайного способу життя і ділового спілкування, що спричинило сильні душевні хвилювання, відчуття незахищеності і завтрашньому дні та страждань від соціальної несправедливості, слід зазначити наступне.

Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 235/3191/19 констатував, що моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

З матеріалів справи вбачається, що факт незаконного звільнення позивача підтверджується постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.08.2023 у справі № 580/3955/22, якою визнано протиправним та скасовано розпорядження Черкаського міського голови від 10.08.2022 № 465-р(к) «Про припинення служби та звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді директора департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради з 10.08.2022, а також стягнуто з Черкаської міської ради на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.08. 2022 по 01.08.2023 у розмірі 475 400 грн. 43 коп.

Вказане свідчить про спричинення позивачу моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, яких зазнав позивач у зв`язку з незаконним звільненням та порушенням його трудових прав, та наявність причинно-наслідкового зв`язку між прийнятим відповідачем незаконним рішенням та заподіянням позивачу моральної шкоди у вигляді душевних страждань.

У той же час, визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступінь моральних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо нього, глибину душевних страждань, що позбавило можливості тривалий час користуватись своїми коштами, належними при звільненні; присудження позивачеві грошової компенсації у виді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що частково пом`якшує душевні страждання позивача, у зв`язку з чим вважає за можливе стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі середнього заробітну за один місяць.

У даному випадку, враховуючи, що за попередні два місяці, які передували звільненню (червень, липень 2022 року) позивачу було виплачено 48909,44 грн заробітної плати, тому сума відшкодування моральної шкоди повинна складати 24500 грн.

Разом з тим, позивач наполягає на необхідності стягнення з відповідача моральної шкоди, завданої незаконним звільненням його з посади директора Департаменту управління справами та юридичного забезпечення міської ради, кошти в розмірі 872 545,48 грн (446х1956,38 грн), виходячи, що розмір середньоденної заробітної плати становить 1956,38 грн, а кількість днів протягом яких трудові права позивача були порушені складає 446 днів.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що розмір моральної шкоди повинен бути співвмірним розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Так, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 підкреслив, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Враховуючи, що позивач був неправомірно позбавлений законного права на відповідну оплату праці, що призвело до тривалих моральних страждань та емоційних переживань і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 24500 грн з урахуванням принципів розумності та справедливості у даному випадку є співмірною спричиненим негативним наслідкам.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

При цьому, у суді апеляційної інстанції позивачем подано заяву, в якій просив відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 91 910 грн, з яких 38 220 грн - витрати, понесені в суді апеляційної інстанції.

Згідно з положеннями статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частиною третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Аналіз вимог статті 134 КАС України дає підстави для висновку, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі статтею 13 Закону №5076-VI адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Статтею 30 Закону №5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатом Чернявським А.Л. укладено договір №5/22 про надання правової допомоги від 02.09.2022.

У відповідності до деталізованого розрахунку витрат позивача від 19.09.2024, які він очікує понести у Шостому апеляційному адміністративному суді у справі №712/11930/23, адвокатом Чернявським А.Л. надана така професійна (правнича) допомога:

- підготовка та направлення до суду та відповідачу апеляційної скарги на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07.06.2024 - 8 годин, вартість 1 години - 2730 грн, всього 21840 грн;

- підготовка та направлення до суду та відповідачу відзиву на апеляційну скаргу виконавчого комітету Черкаської міської ради - 6 годин, вартість 1 години - 2730 грн, всього 16380 грн.

Згідно Акту приймання-передачі виконаних робіт від 19.09.2024 адвокат надав наступні послуги:

- підготовка та направлення до суду та відповідачу апеляційної скарги на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07.06.2024 - 8 годин, вартість 1 години - 2730 грн, всього 21840 грн;

- підготовка та направлення до суду та відповідачу відзиву на апеляційну скаргу виконавчого комітету Черкаської міської ради - 6 годин, вартість 1 години - 2730 грн, всього 16380 грн.

Всього надано адвокатом послуг на суму 38220 грн

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У той же час, колегія суддів зауважує, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

В контексті наведеного положення законодавства покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами.

Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом у постанові від 25 лютого 2020 року у справі № 813/1966/18.

У свою чергу, відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу позивача подано клопотання про зменшення, де зазначено, що наведені позивачем витрати є очевидно завищеними щодо іншої сторони спору, та неспіврозмірними у порівнянні з ринковими цінами схожих за змістом послуг.

У той же час, Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2022 року у справі №640/16093/21 вказав, що в будь-якому випадку, суд зобов`язаний перевірити докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартість, з огляду на положення частини четвертої статті 134 КАС України згідно якої для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Так, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Проаналізувавши надані адвокатом Чернявським А.Л. послуги у суді апеляційної інстанції колегія суддів приходить до переконання, що фактично таким адвокатом було складено лише відзив на апеляційну скаргу, враховуючи, що такий відзив фактично дублює його апеляційну скаргу, спір, який виник між сторонами, віднесений Кодексом адміністративного судочинства України до справ незначної складності, що не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.

Тобто, визначена адвокатом Чернявським А.Л. сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, за результатами розгляду справи №712/11930/23 у суді апеляційної інстанції не є належним чином обґрунтованою та завищеною у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг і витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на вказане, оцінюючи заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції та предмет даного позову, колегія суддів приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу за складення відзиву на апеляційну скаргу відповідача лише на суму 5000 грн, є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді апеляційної інстанції, що відповідає критерію реальності таких витрат.

До того ж, колегія суддів враховує, що оскільки апеляційна скарга позивача судом апеляційної інстанції була залишена без задоволення, відповідно витрати на складення такої апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Що стосується заявлених вимог про стягнення на користь позивача витрат, понесених в суді першої інстанції саме в розмірі 53 690 грн, а не у розмірі 15000 грн. як було вирішено судом першої інстанції, слід звернути увагу на те, що за наслідками апеляційного перегляду рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 червня 2024 року, останнє було залишено без змін, що свідчить про відсутність підстав для відшкодування судових витрат, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги саме в такому розмірі.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Виконавчого комітету Черкаської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 червня 2024 року - залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на оплату правової допомоги в суді апеляційної інстанції у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Черкаської міської ради.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді Я.М. Василенко

В.В. Кузьменко