Справа № 520/15818/24
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 р. Справа № 520/15818/24

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Чалого І.С.

суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання Кривенка Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Сагайдак В.В.) від 07.08.2024 (повний текст складено 07.08.24) по справі № 520/15818/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 31.08.2019 та з 01.01.2023 по 06.11.2023.

- зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно з застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року; з 01.03.2018 по 31.08.2019 та з 01.01.2023 по 06.11.2023 з застосуванням норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078.

- зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати на суму невиплаченої індексації за період з 01.01.2016 по 31.08.2019 та з 01.01.2023 по 06.11.2023 року за весь час затримки виплати - за період з 01.01.2016 року по день фактичної виплати належних сум та за період з 01.01.2023 року по день фактичної виплати належних сум.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 07.08.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що позивач як особа не обізнана в галузі права, остаточно констатував порушення своїх прав, отримавши лист відповідача від 03.05.2024 з інформацією, затребуваною на адвокатський запит представника позивача, а з позовом звернувся 06.06.2024, тобто з дотриманням тримісячного строку. Вказав про те, що порушення прав позивача є триваючим, а також вказав, що таке порушення відбулося під час зміни редакцій ст. 233 КЗпП. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача в заяві про поновлення строку.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що позивача було звільнено 06.11.2023, 07.11.2023 позивача було ознайомлено з грошовим атестатом №260, а з позовом він звернувся лише 06.06.2024. На думку відповідача позивач не дотримався місячного строку звернення до суду, а тому суд обґрунтовано залишив позовну заяву без розгляду.

У судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (ч. 3ст. 268 КАС України).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, учасниками справи не оспорюється та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив службу в Головному управлінні Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області.

06.11.2023 року ОСОБА_1 звільнено зі служби за пунктом 176 підпунктом 3 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, що підтверджується витягом із наказу (по особовому складу) /а.с. 8/.

Представник позивача звернувся до відповідача із запитом стосовно виплат ОСОБА_1

03.05.2024 відповідачем надано відповідь №65050-4253/65190 в якій повідомлено про те, що за період який розглядається, відповідно до вимог діючого законодавства України, не було підвищення посадових окладів особам рядового і начальницького складу, тому грошове забезпечення збільшувалось шляхом збільшення премії. На підприємства, установи покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати місяць підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які мають постійний характер./а.с.9-10/

Не погодившись з бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом для захисту своїх прав.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 відкрито спрощене провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків шляхом надання до суду заяви про поновлення строку на звернення до суду.

02.08.2024 позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду, яка обґрунтована тим, що днем коли позивач дізнався про порушення його прав є день отримання листа відповідача 03.05.24. Вказує, що спірний період заявлений позивачем охоплює зміни в редакції ст. 233 КЗпП.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини в цій справі виникли уже за нової редакції положень статті 233 КЗпП України, а отже в даному випадку підлягає застосуванню тримісячний строк звернення до суду, який в силу пункту 1 глави ХІХ "Прикінцеві положення" Кодексу законів про працю України, слід обраховувати з 01.07.2023, а тому вказаний строк закінчився 02.10.2023. Враховуючи дату закінчення карантину, також вважав за можливе застосувати процесуальний строк з дати вручення наказу або отримання грошового атестату позивачем. Водночас, позивач з позовною заявою звернувся до суду лише 06.06.2024 року, тобто із порушенням встановленого тримісячного строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 Кодексу законів про працю України.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо дотримання строку звернення до суду та висновкам суду першої інстанції з цього питання, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній станом на час звернення позивача до суду з цим позовом), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116 КЗпП України).

В позовній заяві позивач зазначав, що під час проходження ним служби відповідачем не нараховано та не виплачено йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.08.2019 та з 01.01.2023 по 06.11.2023, а також компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати на суму невиплаченої індексації за період з 01.01.2016 по 31.08.2019 та з 01.01.2023 по 06.11.2023 за весь час затримки виплати належних сум.

Так, ч. 2 ст.233 КЗпП України (у редакції до 19.07.2022) визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

19.07.2022 набули чинності зміни, внесені Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 №2352-IX до ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до цих змін працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення ст. 58 Конституції України у Рішенні від 09.02.1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абз. 1-2 п. 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 року № 1-зп і від 05.04.2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що ч.1 ст. 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абз.3 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абз. 2 п 4 мотивувальної частини Рішення від 05.04.2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абз. 6 пп. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2017 року № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абз.3 п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року №8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (п. 156 Рішення у справі "Kopecky проти Словаччини" від 28.09.2004 року, заява № 44912/98).

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

З огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 року №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.07.2024 у справі № 990/156/23 зазначила, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період по 19.07.2022 року застосуванню підлягає норма ч. 2 ст. 233 КЗпП України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 року № 2352-IX, якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналогічна правова позиція міститься також в постанові Верховного Суду від 08.08.2024 у справі №380/29686/23, від 12.09.202 у справі № 380/6701/24.

З позовної заяви вбачається, що період який охоплює позовні вимоги з 01.01.2016 до 31.08.2019 врегульовано нормами ч. 2 ст. 233 КЗпП України, що діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає помилковими висновки суду першої інстанцій про те, що до спірних правовідносин, а саме до періоду з 01.01.2016 по 31.08.2019, необхідно застосовувати строк звернення, визначений ст.233 КЗпП України у редакції з 19.07.2022 (тримісячний строк), відлік якого треба починати з 19.07.2022, тобто з дати набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду 06.06.2024 з позовом в якому просив, зокрема зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.08.2019, з 01.01.2023 по 06.11.2023.

Проте, суд першої інстанції, залишаючи позов без розгляду, не зазначив правових підстав для залишення без розгляду позовних вимог, які стосуються періоду з 01.01.2016 року по 31.08.2019.

Враховуючи вищезазначені обставини, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, а тому рішення суду щодо залишення позовної заяви без розгляду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Оскільки судом першої інстанції зазначені вище обставини під час постановлення ухвали залишені поза увагою та ним не надана належна правова оцінка, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 320, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 07.08.2024 по справі № 520/15818/24 скасувати.

Направити справу № 520/15818/24 для продовження розгляду до Харківського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді В.В. Катунов І.М. Ральченко
Постанова складена в повному обсязі 01.10.2024.