Справа № 120/1825/24
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2024-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

03 жовтня 2024 р. Справа № 120/1825/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Томчука А.В., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Керівника Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Вінницькій області до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Керівник Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Вінницькій області (далі - позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність щодо невжиття заходів з організації проведення робіт із винесення меж ландшафтного заказника "Іванівський", закріплення його в натурі (на місцевості);

- зобов`язати відповідно до вимог чинного законодавства забезпечити проведення робіт із винесення меж ландшафтного заказника "Іваньківський" та закріплення їх в натурі (на місцевості.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує про протиправну бездіяльність відповідача щодо не забезпечення встановлення меж ландшафтного заказника "Іванівський", розташованого на землях комунальної власності Липовецької міської обєднаної територіальної громади Вінницької області, в натурі (на місцевості).

Ухвалою від 20.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в порядку визначеному статтею 262 КАС України. Встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

05.03.2024 та 06.03.2024 на адресу суду надійшли тотожні за змістом відзиви на позовну заяву у справі № 120/1825/24. В такому відзиві відповідач заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову. Зокрема зазначає, що рішеннями 10 сесії 8 скликання Липовецької міської ради від 25.02.2021 № 179 та № 183 завершено реорганізацію Іваньківської та Попівської сільських рад, з цього часу ландшафтний заказник "Іваньківський" перебуває у віданні Липовецької міської ради.

Вказав, що Вінницькою Обласною Військовою Адміністрацією, Управлінням розвитку територій та інфраструктури було складено Охоронне зобов`язання № 227/23 від 06.01.2023, яким відповідно до ст. 53 ЗУ «Про природно-заповідний фонд України», відповідно до рішення 44 сесії 7 скликання Вінницької обласної ради від 23.07.2020 № 977, Липовецькій міській раді передається під охорону та дотримання встановленого режиму території ландшафтного заказника місцевого значення «Іваньківський» загальною площею, 20,0 га., що розташований на території Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області.

Також відповідач наголошує, що рішення про місцевий бюджет міської ради було затверджено ще до отримання відповідного Природного зобов`язання. Видатки на фінансування технічної документації про винесення меж земельної ділянки ландшафтного заказника «Іваньківський» та закріплення їх в натурі (на місцевості) цим Рішенням не передбачено.

На даний час, відповідачем підготовлено проект рішення, щодо розгляду питання на черговій сесії Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, про укладення договору з відповідною проектною організацією, для розроблення проекту землеустрою на ландшафтний заказник «Скала» щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду з метою збереження природного різноманіття ландшафту, охорони довкілля, підтримання екологічного балансу; визначення в натурі (на місцевості) меж охоронних зон та інших обмежень у використанні.

Також відповідач у відзиві вказує, що позивач, не прямо вказує на використання території не за цільовим призначенням, а лише припускає ймовірність такого використання.

Крім цього, позивачем не розкривається питання «Значного проміжку часу», скільки триває даний значний часовий проміжок. Охоронним зобов`язанням № 227/23 від 06.01.2023 року, Липовецькій міській раді не встановлюється жодних строків та термінів стосовно його виконання, замовлення відповідного проекту землеустрою чи здійснення інших заходів.

Крім цього вказав, що прокурором не дотримано порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", оскільки прокурор може представляти інтереси держави у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

З огляду на викладене, представник відповідача вважає, що підстави для задоволення даного адміністративного позову відсутні.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Вінницької обласної ради 44 сесії 7 скликання від 23.07.2020 № 977 ландшафтний заказник "Іваньківський" орієнтовною площею 20 га на території Іваньківської сільської ради Липовецького району оголошено об`єктом природно-заповідного фонду місцевого значення, без вилучення із користування.

Департаментом агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької обласної державної адміністрації ландшафтний заказник "Іваньківський" передано під охорону та дотримання режиму територій Липовецькій міській раді, про що 06.01.2023 складено охоронне зобов`язання № 227/23, яким останню зобов`язано крім іншого забезпечити охорону та збереження території (об`єкта) природно-заповідного фонду в цілому.

Наказом управління розвитку територій та інфраструктури обласної військової адміністрації від 06.01.2023 № 5 затверджено положення про ландшафтний заказник "Іваньківський", згідно з яким ландшафтний заказник входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання. за п. 1.7 Положення межі Заказника встановлюються в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. До встановлення меж Заказника її меді визначаються до Проекту створення Заказника.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 707-р "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Вінницької області" та рішення Липовецької міської ради від 09.12.2020 № 32 "Про початок реорганізації сільських рад шляхом приєднання до Липовецької міської ради", Липовецька міська рада є правонаступником, зокрема, Іваньківської та Попівської сільських рад.

23.11.2023 прокурор звернувся до ГУ Держгеокадстру у Вінницькій області та до Державної екологічної інспекції у Вінницькій області з листом № 54/1-4822 вих-23, № 54/1-4823 вих-23, у якому просив повідомити чи погоджено проект землеустрою щодо організації і встановлення меж території ландшафтного заказника "Іваньківський".

Листом від 07.12.2023 № 0-2-0.6-7269/2-23 ГУ Держгеокадстру у Вінницькій області повідомлено, що запитувана документація не розроблялась.

Листом від 30.11.2023 Державна екологічна інспекція у Вінницькій області вказала, що остання не є розпорядником запитуваної інформації.

В подальшому 19.01.2024 позивач звернувся до Липовецької міської ради із листом № 54/1-285 вих-24, у якому просив повідомити чи розроблена та затверджена документація із землеустрою щодо організації і встановлення меж території ландшафтного заказника "Іваньківський".

Листом Липовецької міської ради від 24.01.2024 повідомлено, що проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій ландшафтного заказника "Іваньківський" не розроблявся та не затверджувався. Вказали, що у бюджеті міської ради на 2024 рік не заплановані кошти на здійснення згаданих робіт, але розроблення відповідних проектів планується.

На переконання позивача, відповідачем протягом тривалого часу не вжито заходів щодо винесення меж ландшафтного заказника "Іваньківський" та не закріплено його межі в натурі (на місцевості), що в свою чергу унеможливлює його належне використання та зберігання, тому існує ймовірність використання даної території не за цільовим призначенням, оскільки відсутні межі заказника і земельна ділянка не внесена до Державного земельного кадастру.

Немирівською окружною прокуратурою листом від 24.01.2024 повідомлено Державну екологічну інспекцію у Вінницькій області про виявлені порушення вимог природоохоронного законодавства. Крім цього, запропоновано надати інформацію чи не планує Інспекція самостійно звертатись до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності Липовецької міської ради щодо невжиття заходів з організації проведення робіт із винесення меж ландшафтного заказника "Іваньківський".

Листом від 30.01.2024 Державна екологічна інспекція у Вінницькій області повідомила, що Інспекція не має наміру звертатися до суду із позовною заявою та не заперечує щодо здійснення Немирівською окружною прокуратурою представництва інтересів в особі Інспекції з метою звернення до суду із позовною заявою.

Враховуючи необхідність реагування на виявлені порушення вимог законодавства, з метою їх усунення, керівник Немирівської окружної прокуратури звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд керується такими мотивами.

Першочергово, зважаючи позицію відповідача, висловлену у клопотанні про повернення позовної заяви, відносно відсутності підстав для звернення прокурора до суду із цим позовом, суд вказує про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні, діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Відповідно до частини 2 зазначеної статті, організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

За правилами частини 3 статті 5 КАС України, до суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Частинами 3, 4 та 5 статті 53 КАС України визначено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

За правилами частини 1 статті 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про прокуратуру" (Закон - №1697-VII) прокурором органу прокуратури, серед інших, є перший заступник та заступник керівника обласної прокуратури.

Відповідно до вимог частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У постанові від 13.06.2023 по справі № 580/8729/21 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що Кодекс адміністративного судочинства України та Закон № 1697-VII розрізняють випадки, коли прокуратура діє як самостійний учасник справи і коли прокуратура діє як представник інтересів держави або громадянина. Так, у першому випадку в суді забезпечується представництво інтересів самої прокуратури через інститут самопредставництва або представництва. У цьому випадку застосуванню підлягають частина перша статті 55 КАС України та відповідно частина 3 статті 9, частина 3 статті 11 та частина 3 статті 13 Закону №1697-VII. В другому випадку прокуратура діє як представник і тоді застосуванню підлягають правила частини 3 статті 53 КАС України та частини 3 статті 24 № 1697-VII.

Постановою КМУ від 19 квітня 2017 р. № 275 затверджено Положення про Державну екологічну інспекцію України, де зазначено, що Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів та яка відповідно до покладених на неї завдань: звертається до суду із позовом щодо, зокрема: визнання протиправними дій чи бездіяльності фізичних і юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб.

Оскільки органи уповноважені здійснювати контроль та нагляд за виконанням відповідачем охоронного зобов`язання та забезпечення режиму охорони заказника, а саме Департамент екології та природних ресурсів обласної державної адміністрації, Державна екологічна інспекція у відповідності до своїх повноважень зазначених у Положеннях про органи не здійснювали ніяких заходів, чим допустили бездіяльність, повноваження щодо подання даного позову у них відсутні, то прокурор в інтересах держави у відповідності до підстав ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» вжив заходи представницького характеру і звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави.

Вказана позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28.02.2023 у справі № 380/9160/21 за позовом керівника Жовківської окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Львівській області до Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Стосовно наявності підстав, визначених частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», для представництва інтересів держави у суді Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, погоджуючись з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, зазначила:

«Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, зокрема, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що наведені вище положення законодавства регламентують порядок та підстави здійснення прокурором процесуального представництва держави в суді в межах правил участі в судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб».

Відповідно до преамбули Закону України "Про природно-заповідний фонд України" природно-заповідний фонд охороняється законодавством України як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 1996 року № 1147, розроблення документації із землеустрою для територій та об`єктів природно-заповідного фонду є видом діяльності, що належать до природоохоронних заходів.

За таких обставин суд виходить з того, що виготовлення проекту землеустрою щодо встановлення меж ландшафтного заказника місцевого значення "Іваньківський", винесення та закріплення їх в натурі (на місцевості), встановлення інформаційно-охоронних знаків становить інтерес держави у сфері охорони навколишнього природного середовища та збереження природно-заповідного фонду України.

Відповідно до статті 202 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить, зокрема, організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами нерезидентами вимог законодавства, зокрема, про природно-заповідний фонд.

Згідно з п. 1 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2017 року № 275 (далі Положення), Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Одним із основних завдань Держекоінспекції, відповідно до п. 3 Положення, є здійснення у межах повноважень, передбачених законом, державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства, зокрема, щодо охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Держекоінспекція відповідно до покладених на неї завдань, згідно з п. 4 Положення, звертається до суду із позовом щодо визнання протиправними дій чи бездіяльності фізичних і юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб, про визнання недійсними індивідуальних актів або їх окремих частин, правочинів, що порушують вимоги законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

За правилами п. 7 Положення Держекоінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 та постановами Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 263/2038/16-а та від 03 лютого 2021 року у справі № 806/1326/17 бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України Про прокуратуру, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Так, 23.11.2023 прокурор звернувся до ГУ Держгеокадстру у Вінницькій області та до Державної екологічної інспекції у Вінницькій області з листом № 54/1-4822 вих-23, № 54/1-4823 вих-23, у якому просив повідомити чи погоджено проект землеустрою щодо організації і встановлення меж території ландшафтного заказника "Іваньківський".

Листом від 07.12.2023 № 0-2-0.6-7269/2-23 ГУ Держгеокадстру у Вінницькій області повідомлено, що запитувана документація не розроблялась.

Листом від 30.11.2023 Державна екологічна інспекція у Вінницькій області вказала, що остання не є розпорядником запитуваної інформації.

В подальшому 19.01.2024 позивач звернувся до Липовецької міської ради із листом № 54/1-285 вих-24, у якому просив повідомити чи розроблена та затверджена документація із землеустрою щодо організації і встановлення меж території ландшафтного заказника "Іваньківський".

Листом Липовецької міської ради від 24.01.2024 повідомлено, що проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій ландшафтного заказника "Іваньківський" не розроблявся та не затверджувався. Вказали, що у бюджеті міської ради на 2024 рік не заплановані кошти на здійснення згаданих робіт, але розроблення відповідних проектів планується.

Немирівською окружною прокуратурою листом від 24.01.2024 повідомлено Державну екологічну інспекцію у Вінницькій області про виявлені порушення вимог природоохоронного законодавства. Крім цього, запропоновано надати інформацію чи не планує Інспекція самостійно звертатись до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності Липовецької міської ради щодо невжиття заходів з організації проведення робіт із винесення меж ландшафтного заказника "Іваньківський".

Листом від 30.01.2024 Державна екологічна інспекція у Вінницькій області повідомила, що Інспекція не має наміру звертатися до суду із позовною заявою та не заперечує щодо здійснення Немирівською окружною прокуратурою представництва інтересів в особі Інспекції з метою звернення до суду із позовною заявою.

Зазначене свідчить про невжиття Держекоінспекцією дій щодо захисту інтересів держави.

Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 22.12.2022 у справі № 360/6282/21 та від 25.01.2023 у справі № 380/8385/21.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що прокурор довів наявність підстав для звернення до суду в інтересах держави, а також дотримався порядку подачі позовної заяви, встановленого ч. 4 ст. 23 Закону України Про прокуратуру, відтак клопотання позивача є необгрунтованим.

Повертаючись до обставин цієї справи, суд керується та виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, основним національним багатством і перебуває під особливою охороною держави.

Статтею 3 Закону України від 16 червня 1992 року № 2456-XII "Про природно-заповідний фонд" визначено, що до природно-заповідного фонду України належать, зокрема, природні території та об`єкти природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.

Частиною першою статті 4 Закону № 2456-XII передбачено, що природні ресурси України є власністю Українського народу.

Згідно зі статтею 5 цього ж Закону державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і не використовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Цей фонд є складовою частиною світової системи природних територій та об`єктів, що перебуваються під особливою охороною.

Відповідно до частини четвертої статті 7 Закону № 2456-XII межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі, їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

У частині третій статті 26 Закону № 2456-XII вказано, що власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

А в силу приписів статті 60 Закону № 2456-XII охорона природних заповідників, біосферних заповідників, національних природних парків, а також ботанічних садів, дендрологічних парків, зоологічних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення, а також регіональних ландшафтних парків, управління якими здійснюється спеціальними адміністраціями, покладається на служби їх охорони, які входять до складу служби державної охорони природно-заповідного фонду України.

Охорона територій та об`єктів природно-заповідного фонду інших категорій покладається на підприємства, установи та організації, у віданні яких вони перебувають. У разі необхідності їх охорона може покладатися на служби державної охорони розташованих поблизу природних заповідників, біосферних заповідників, національних природних парків та регіональних ландшафтних парків.

Органи місцевого самоврядування, місцеві державні адміністрації, виконавчі органи місцевого самоврядування сприяють охороні й збереженню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, виконанню покладених на них завдань.

Отже, зі змісту вищезазначених правових норм вбачається, що для забезпечення режиму охорони та збереження природно-заповідного фонду власники або користувачі такого об`єкту зобов`язані вжити всіх необхідних заходів, передбачених Законом № 2456-XII, зокрема щодо визначення та встановлення в натурі (на місцевості) меж територій природно-заповідного фонду, установлення охоронних зон тощо.

Втім, як з`ясовано судом, межі території регіонального ландшафтного заказника "Іваньківський" в натурі (на місцевості) на даний час не винесені.

Згідно з п. 58 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-ІХ, який надрав чинності 27.05.2021, розділ Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, у відповідності до якого з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Отже, землі природно-заповідного фонду місцевого значення, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом 27.05.2021.

При цьому вказаною нормою також передбачено, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Таким чином незабезпечення внесення меж ландшафтного заказника "Іваньківський" в натурі (на місцевості) унеможливлює забезпечення дієвого режиму охорони та збереження такого об`єкта природно-заповідного фонду, що, в свою чергу, може створювати передумови для руйнування його природного комплексу, призвести до незаконного відчуження чи інших протиправних дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Земельного кодексу України (далі ЗК України) визначено, що суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Згідно із ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, окрім іншого, організація землеустрою та вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

У відповідності до норм ст. 43 ЗК України та ч. 1 ст. 7 Закону № 2456-XII, землі природно-заповідного фонду це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва) (ст. 44 ЗК України).

Водночас статтею 79 ЗК України передбачено, що земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно ч. 1 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 22 травня 2003 року № 858-IV "Про землеустрій" (далі Закон № 858-IV) проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом; цільове призначення земельної ділянки використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

За змістом ст. 2 Закону № 858-IV, землеустрій забезпечує встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно-територіальних одиниць, територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів.

Статтею 19 цього ж Закону передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою на території сіл, селищ, міст належать організація і здійснення землеустрою та вирішення інших питань у сфері землеустрою відповідно до закону.

У статті 20 Закону № 858-IV вказано, що землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути).

Підставою для здійснення землеустрою, відповідно до ст. 22 Закону № 858-IV, є рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою, укладені договори між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою, судові рішення.

Згідно із ст. 25 Закону № 858-IV одним із видів документації із землеустрою є проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів.

Відповідно до ст. 26 Закону № 858-IV замовниками документації із землеустрою можуть бути органи місцевого самоврядування.

Статтею 47 Закону України "Про землеустрій" передбачено, що проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів розробляються з метою:

а) збереження природного різноманіття ландшафтів, охорони довкілля, підтримання екологічного балансу;

б) створення місць для організованого лікування та оздоровлення людей, масового відпочинку і туризму;

в) створення приміських зелених зон, збереження і використання об`єктів культурної спадщини;

г) проведення науково-дослідних робіт;

ґ) встановлення меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг;

д) визначення в натурі (на місцевості) меж охоронних зон та інших обмежень у використанні земель, встановлених законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, а також інформування про такі обмеження землевласників, землекористувачів, інших фізичних та юридичних осіб.

Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів визначають місце розташування і розміри земельних ділянок, власників земельних ділянок, землекористувачів, у тому числі орендарів, межі територій природно- заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого (округи і зони санітарної (гірничо-санітарної) охорони), рекреаційного та історико-культурного (охоронні зони) призначення, водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів, а також встановлюють режим використання та охорони їх територій.

Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів розробляються на підставі укладених договорів між замовниками документації із землеустрою та її розробниками.

Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів для біосферних заповідників, природних заповідників, національних природних парків, регіональних ландшафтних парків, ботанічних садів, дендрологічних парків, парків - пам`яток садово-паркового мистецтва та зоологічних парків можуть розроблятися лише на землях та земельних ділянках, що включаються до складу таких територій без вилучення у землевласників та землекористувачів.

Рішення про затвердження проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико- культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон одночасно є рішенням про встановлення меж таких територій.

Відповідно до пунктів 34, 37 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин; прийняття рішень про організацію територій і об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та інших територій, що підлягають особливій охороні; внесення пропозицій до відповідних державних органів щодо оголошення природних та інших об`єктів, що мають екологічну, історичну, культурну або наукову цінність, пам`ятками природи, історії або культури, які охороняються законом, прийняття рішень про оголошення в місцях масового розмноження та вирощування потомства дикими тваринами "сезону тиші" з обмеженням господарської діяльності та добуванням об`єктів тваринного світу.

Таким чином, вимогами чинного законодавства передбачено обов`язковість організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, а також проведення робіт із винесення меж об`єктів природно-заповідного фонду та їх закріплення в натурі (на місцевості).

У даному випадку обов`язок із вжиття відповідних заходів щодо ландшафтного заказника "Іваньківський", окрім іншого, на Липовецьку міську раду в межах території Липовецької об`єднаної територіальної громади.

Дійсно, матеріалами справи підтверджується та обставина, що територія ландшафтного заказника "Іваньківський" загалом виходить за межі території Липовецької міської об`єднаної територіальної громади.

Водночас, на переконання суду, Липовецька міська рада не була позбавлена можливості вжити заходів щодо становлення меж вказаного об`єкта природно-заповідного фонду на місцевості в межах території Липовецької міської ради.

При цьому суд погоджується з доводами прокурора, що невиконання вимог закону щодо винесення меж ландшафтного парку в натурі (на місцевості) унеможливлює якісне забезпечення режиму заповідного об`єкту, його належну охорону та збереження, оскільки земельна ділянка до Державного земельного кадастру не внесена та межі заповідника чітко не визначені.

Під час розгляду справи судом встановлено, що Липовецька міська рада всупереч проаналізованим вище правовим нормам не вживає заходів з організації проведення робіт із винесення меж ландшафтного заказника "Іваньківський" та закріплення їх в натурі (на місцевості).

До того ж, суд критично оцінює доводи відповідача про неможливість вирішення питання укладення договору на розроблення технічної документації із землеустрою щодо організації і встановлення меж ландшафтного заказника "Іваньківський" у зв`язку із відсутністю на це коштів у місцевому бюджеті на момент передачі заказника та у зв`язку із тим, що природоохоронне зобов`язання відносно згаданого ландшафтного заказника складено лише 06.01.2023, з огляду на таке.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 707-р "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Вінницької області" та рішення Липовецької міської ради від 09.12.2020 № 32 "Про початок реорганізації сільських рад шляхом приєднання до Липовецької міської ради", Липовецька міська рада є правонаступником, зокрема, Іваньківської та Попівської сільських рад.

Так рішенням Вінницької обласної ради 44 сесії 7 скликання від 23.07.2020 № 977 ландшафтний заказник "Іваньківський" орієнтовною площею 20 га на території Іваньківської сільської ради Липовецького району оголошено об`єктом природно-заповідного фонду місцевого значення, без вилучення із користування.

Більше того, у відзиві відповідач самостійно зазначає, що рішеннями 10 сесії 8 скликання Липовецької міської ради від 25.02.2021 № 179 та № 183 завершено реорганізацію Іваньківської та Попівської сільських рад, з цього часу ландшафтний заказник "Іваньківський" перебуває у віданні Липовецької міської ради.

Таким чином обов`язок розроблення документації із землеустрою відносно ландшафтного заказника "Іваньківський" виник у Липовецької міської ради, ще у лютому 2021 року внаслідок приєднання до неї Іваньківської та Попівської сільських рад. Більше того, складення охоронного зобов`язання від 06.01.2023 за № 227/23 лише підтвердило вказаний обов`язок, який виник ще у 2021 році.

З огляду наведене, суд відхиляє аргументи сторони відповідача щодо відсутності тривалої бездіяльності міської ради та зволікання з розроблення проекту землеустрою на згаданий ланшафтний заказник.

Крім того, судом встановлено, що згідно з відкритою інформацією, що міститься на офіційному сайті Липовецької міської ради, рішенням 26 сесії 8 скликання Липовецької міської ради від 23.12.2021 № 644 визначено дохід та видатки бюджету Липовецької територіальної громади на 2022 рік в сумі 196910463 грн.

Рішенням 44 сесії 8 скликання Липовецької міської ради від 22.12.2022 № 1111 визначено дохід та видатки бюджету Липовецької територіальної громади на 2023 рік в сумі 209794682 грн.

Рішенням 62 сесії 8 скликання Липовецької міської ради від 22.12.2023 № 1652 визначено дохід та видатки бюджету Липовецької територіальної громади на 2023 рік в сумі 221 410 054 грн.

Оскільки, з моменту передачі ландшафтного заказника "Іваньківський" (2021 рік) до моменту звернення керівника Немирівської окружної прокуратури з цим позовом (лютий 2024 року), відповідачем тричі формувався місцевий бюджет Липовецької територіальної громади, суд доходить висновку, що відповідач мав реальну можливість виділення коштів на розроблення технічної документації із землеустрою щодо організації і встановлення меж ландшафтного заказника "Іваньківський".

При цьому слід додати, що згідно зі статтею 67 Закону України «Про землеустрій» фінансування робіт із землеустрою здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів, коштів юридичних осіб, громадян та інших джерел, не заборонених законом.

За рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, що визначається Кабінетом Міністром України, фінансуються, зокрема, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду.

Згідно з п. 621 Переліку видів діяльності, що належать до природоохоронних заходів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 1996 року № 1147, розроблення документації із землеустрою для територій та об`єктів природно-заповідного фонду є видом діяльності, що належать до природоохоронних заходів.

Механізм надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення природоохоронних заходів на об`єктах комунальної власності закріплений в Порядку та умовах надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення природоохоронних заходів на об`єктах комунальної власності, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2019 року № 228.

Згідно з п. 3 зазначеного нормативно-правового акту субвенція надається з метою забезпечення охорони навколишнього природного середовища, поліпшення стану навколишнього природного середовища та створення відповідних умов для цього, що дасть можливість здійснити природоохоронні заходи на об`єктах комунальної власності, і спрямовується відповідно до напрямів, передбачених переліком видів діяльності, що належать до природоохоронних заходів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 1996 року № 1147, на: охорону і раціональне використання водних ресурсів; охорону атмосферного повітря; охорону і раціональне використання природних рослинних ресурсів; охорону і раціональне використання ресурсів тваринного світу (крім будівництва та облаштування притулків для утримання безпритульних тварин); раціональне використання і зберігання відходів виробництва і побутових відходів.

Отже, покриття витрат органу місцевого самоврядування на фінансування робіт із землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду може проводитись за рахунок субвенції з державного бюджету.

Доказів того, що відповідач вживав заходи, спрямовані на отримання субвенції з державного бюджету для покриття витрат на фінансування робіт із землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду, матеріали справи не містять.

З огляду на викладене суд вказує про те, що Липовецька міська рада допустила протиправну бездіяльність, яка полягає у невжитті заходів з організації проведення робіт із винесення меж ландшафтного заказника "Іванівський", закріплення його в натурі (на місцевості).

Частиною першою статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Отже, враховуючи з`ясовані обставини справи, суд вважає доведеним, що на дату прийняття рішення у цій справі відповідач не усунув тих порушень вимог чинного законодавства, які зумовили необхідність звернення прокурора до суду задля захисту інтересів держави.

Тому заявлений адміністративний позов суд визнає обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки під час розгляду справи не залучались свідки та не проводились експертизи, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Ввизнати протиправною бездіяльність Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області щодо невжиття заходів з організації проведення робіт із винесення меж ландшафтного заказника "Іванівський", закріплення його в натурі (на місцевості).

Зобов`язати Липовецьку міську раду Вінницького району Вінницької області відповідно до вимог чинного законодавства вчинити дії з забезпечення проведення робіт із винесення меж ландшафтного заказника "Іваньківський" та закріплення їх в натурі (на місцевості).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: Керівник Немирівської окружної прокуратури (вул. Шевченка, 23, м. Немирів, Вінницька область, 22800, );

Позивач: Державна екологічна інспекція у Вінницькій області (вул. 600-річчя, 19, м. Вінниця, 21110, );

Відповідач: Липовецька міська рада Вінницької області (вул. Героїв Майдану, м. Липовець, Вінницька область, 22500, ).

Повний текст рішення складено та підписано суддею 03.10.2024.

Суддя Томчук Андрій Валерійович