Справа № 380/724/24
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2024 року м. Львів справа № 380/724/24

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (Відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (Відповідач-2), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком від 26 жовтня 2023 року № 63 (на заміну рішення від 04 липня 2023 року);

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком, призначену рішенням від 04 липня 2023 року № 63;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області виплатити ОСОБА_1 пенсію за період із 04 липня 2023 року по день прийняття рішення судом із нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що є особою, потерпілою від наслідків Чорнобильської катастрофи 4 категорії. Зазначає, що 04 липня 2023 року органами Пенсійного фонду України було прийнято рішення № 63 про призначення йому пенсії за віком відповідно до Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон № 796). Утім 26 жовтня 2023 року Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області прийняло рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком № 63 (на заміну рішення від 04 липня 2023 року) (далі також спірне/оскаржуване рішення). Мотивом для прийняття зазначеного рішення стала недостатність у позивача часу проживання у зоні радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року (03 роки 10 місяців 7 днів за необхідних 4 роки).

Оскаржуване рішення відповідача-1 позивач уважає протиправним та таким, що його належить скасувати, оскільки зі змісту цього рішення не вбачається конкретизація із посиланням на норми діючого законодавства, у чому полягала незаконність рішення про призначення пенсії за віком від 04 липня 2023 року; відсутнє посилання на норми статті 49 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058) або будь-якого іншого нормативно-правового акта із зазначенням конкретної причини позбавлення пенсії, визначеної законом, яке б об`єктивно його легітимізувало та надавало йому якісних ознак законності. Позивач зауважує, що рішення від 04 липня 2023 року про призначення пенсії за віком було прийняте відповідно до норм матеріального права, які регулюють суспільні відносини у сфері пенсійного забезпечення, натомість підстави для прийняття спірного рішення були відсутні.

Позивач уважає, що поновити його порушені права, а також виплатити пенсію за період із 04 липня 2023 року по день прийняття рішення судом із нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до частини другої статті 46 Закону № 1058 та Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон № 2050) повинно Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, оскільки саме цей пенсійний орган є ініціатором перегляду рішення від 04 липня 2023 року та прийняв рішення про призупинення виплати пенсії.

У зв`язку з наведеним з метою захисту свого порушеного права на належне пенсійне забезпечення позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Позиція відповідача-1 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-1 вказує, що відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі Порядок № 22-1), розгляд документів позивача, доданих до заяви від 27 червня 2023 року, проводився за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області.

Зазначає, що згідно з абзацом першим частини першої статті 55 Закону № 796 особам, які працювали або проживали на територіях радіологічного контролю, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058), за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років. Цією ж статтею передбачено зниження пенсійного віку для осіб, які постійно працюють в зоні посиленого радіологічного контролю, за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років становить 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років. Початкова величина зниження пенсійного віку поширюється лише на тих громадян, які постійно проживали або працювали чи навчалися в зазначених зонах з моменту аварії, тобто з 26 квітня 1986 року по 31 липня 1986 року, незалежно від тривалості роботи чи проживання в цей період та які мають статус потерпілої особи. Відповідно до статті 26 Закону № 1058 починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, в період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року не менше 30 років. З викладеного випливає, що у 2023 році право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону № 796 матимуть особи за наявності страхового стажу не менше 30 років. На момент звернення позивача до територіальних органів Пенсійного фонду України його вік становив 54 роки 11 місяців 25 днів; страховий стаж - 37 років 5 місяців 27 днів. Однією з обов`язкових умов для призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону № 796 є документально підтверджений факт того, що особа постійно проживала чи працювала в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 4 роки.

Відзначає, що за результатами розгляду документів, наданих позивачем, підтверджено факт його роботи станом на 01 січня 1993 року лише 03 роки 10 місяців 7 днів. До періодів проживання в зоні посиленого радіологічного контролю неможливо зарахувати періоди проживання позивача в селі Іванівка Білоцерківського району Київської області з 26 квітня 1986 року по 18 листопада 1986 року та з 17 січня 1989 року по 17 червня 1989 року, оскільки позивач у цей час навчався в Державному професійно-технічному навчальному закладі «Козятинське міжрегіональне вище професійне училище залізничного транспорту» міста Козятин. Отже, у позивача відсутнє право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону № 796.

Відповідач підсумовує, що оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 26 жовтня 2023 року № 63 (на заміну рішення від 04 липня 2023 року) про відмову у призначенні позивачу пенсії прийнято із дотриманням та відповідно до норм і вимог чинного законодавства та нормативно-правових актів України, тож підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні.

У зв`язку з наведеним у задоволенні адміністративного позову просить відмовити повністю.

На спростування доводів відповідача-1, викладених у відзиві на позовну заяву, позивач подав відповідь на відзив, у якій зазначає, зокрема таке. Відповідач-1 не окреслив, який саме чинний нормативно-правовий акт (закон, постанова, наказ тощо) надав йому право прийняти рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії у справі, де раніше той самий суб`єкт владних повноважень, на підставі тих самих документів прийняв рішення про призначення позивачу пенсії. Єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, статус особи, яка постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіологічного контролю 4 категорії та дає право користуватися пільгами, встановленими Законом № 796, є відповідне посвідчення. 07 лютого 1995 року Київська обласна рада видала позивачу посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорії 4) серії НОМЕР_1 . Це означає, що під час видачі позивачу вказаного посвідчення уповноважений орган перевіряв обставини проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше 4 років до 01 січня 1993, отже відповідні доводи відповідача-1 є хибними. Покликання відповідача-1 на неможливість зарахування періодів з 26 квітня 1986 року по 18 листопада 1986 року та з 17 січня 1989 року по 17 червня 1989 року є безпідставними та спростовуються наявними у справі доказами.

Позиція відповідача-2 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-2 вказує, що станом на 01 січня 1993 року період проживання та роботи позивача у зоні посиленого радіологічного контролю становить лише 03 роки 10 місяців 7 днів. До періодів проживання в зоні посиленого радіологічного контролю неможливо зарахувати періоди проживання позивача в селі Іванівка Білоцерківського району Київської області з 26 квітня 1986 року по 18 листопада 1986 року та з 17 січня 1989 року по 17 червня 1989 року, оскільки позивач у цей час навчався в Державному професійно-технічному навчальному закладі «Козятинське міжрегіональне вище професійне училище залізничного транспорту» міста Козятин. Отже, у позивача відсутнє право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону № 796.

Зазначає, що призначення пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У зв`язку з наведеним у задоволенні адміністративного позову просить відмовити повністю.

На спростування доводів відповідача-2, викладених у відзиві на позовну заяву, позивач подав відповідь на відзив, у якій зазначає, зокрема про те, що задоволення судом заявлених позовних вимог у цій справі у жодний спосіб не порушує дискреційні повноваження пенсійного органу як суб`єкта владних повноважень, оскільки за своїм змістом та структурою жодна із вимог, у разі її виконання, не несе втручання у повноваження пенсійного органу, визначені законом. Заявлені позовні вимоги спрямовані на поновлення порушеного права та відновлення попереднього статусу позивача.

Відповідно до пункту третього частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 17 січня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіологічного контролю у 1986 - 1993 роках (Категорія 4) серії НОМЕР_1 від 07 лютого 1995 року, видане Київською обласною радою.

Відповідно до довідки від 06 червня 2023 року № 02/17/18-79, виданої Іванівським старостинським округом № 2 Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області, згідно з обліковою інформацією:

1. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 , з 22 травня 1985 року по 04 листопада 1986 року.

2. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 , з 14 вересня 1988 року по 02 липня 1991 року.

Село Іванівка Білоцерківського району Київської області відноситься до ІV зони посиленого радіоекологічного контролю.

Підставою видачі довідки зазначено: о/р № 451 погосподарської книги № 5 за 1986-1990 роки; запис № 212 з паспортної книги № 3; запис № 499 з паспортної книги № 3.

15 червня 2023 року позивач звернувся до відділу обслуговування № 3 (сервісний центр) (орган Пенсійного фонду України в Київській області) із заявою та необхідними документами, перелік яких наведено в розписці-повідомленні (прийнято 15 червня 2023 року та зареєстровано за № 3138), про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058 із зниженням пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону № 796.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 23 червня 2023 року № 63, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, оскільки період його проживання в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року становить 03 роки 04 місяці 16 днів (за необхідних 4 роки).

27 червня 2023 року позивач звернувся до відділу обслуговування № 3 (сервісний центр) (орган Пенсійного фонду України в Київській області) із заявою та необхідними документами, перелік яких наведено в розписці-повідомленні (прийнято 27 червня 2023 року та зареєстровано за № 3318), про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058 із зниженням пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону № 796.

04 липня 2023 року органом Пенсійного фонду України (у протоколі про призначення пенсії не зазначено яким саме) прийнято рішення № 63 про призначення позивачу пенсії за віком відповідно до Закону № 1058 із зниженням пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону № 796 (ІV кат. Потерпілі. Зона посиленого радіоекологічного контролю) з 03 липня 2023 року. Страховий стаж 37 років 05 місяців 27 днів; розмір пенсії з надбавками 8893,91 грн.

З метою отримання пенсійних виплат у безготівковому порядку позивач відкрив відповідний рахунок в АТ «Ощадбанк», що підтверджується карткою реквізитів для проведення операції поповнення карткового рахунку.

20 липня 2023 року о 00:00 год. на картковий рахунок позивача надійшли грошові кошти у розмірі 8320,11 грн з призначенням «Оплата пенсійних реєстрів ОСОБА_1 ».

20 липня 2023 року о 14:31 год. вищевказані грошові кошти були повернуті на рахунок органу Пенсійного фонду України відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.

Надалі, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії № 63 від 26 жовтня 2023 року (на заміну рішення від 04 липня 2023 року), яким вирішило відмовити ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Мотиви відмови, зазначені у рішенні, такі:

«… Вік заявника 54 роки 11 місяців 25 днів. …

… Страховий стаж особи становить 37 років 05 місяців 27 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу зараховано усі періоди.

Однією із обов`язкових умов для призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону № 796 є постійно проживати чи постійно працювати в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року не менше 4 років. Документами підтверджено факт роботи станом на 01 січня 1993 року 03 роки 10 місяців 7 днів. До періодів проживання в зоні посиленого радіологічного контролю не зараховано періоди проживання в селі Іванівка Білоцерківського району Київської області з 26 квітня 1986 року по 18 листопада 1986 року та з 17 січня 1989 року по 17 червня 1989 року, оскільки заявник у цей час навчався в Державному професійно-технічному навчальному закладі «Козятинське міжрегіональне вище професійне училище залізничного транспорту» міста Козятин. Право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону № 796 відсутнє…».

Позивач, уважаючи зазначене рішення відповідача-1 протиправним та таким, що порушує його право на належне пенсійне забезпечення, звернувся з цим позовом до суду.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За змістом частин першої, другої статті 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 9 Закону № 1058 відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком.

За приписами частини першої статті 26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені Законом України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначені статтею 55 Закону № 796.

Відповідно до статті 55 Закону № 796 особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, пенсії надаються зі зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу: на 2 роки та додатково на 1 рік за кожні 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Отже, умовою для призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058, є наявність факту постійного проживання та (або) праці особи у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 01 січня 1993 року.

Суд встановив, що оскаржуваним рішенням відповідач-1 відмовив позивачу в призначенні пенсії за віком у зв`язку із непідтвердженням ним факту постійного проживання та (або) праці у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 01 січня 1993 року.

За висновком відповідача, поданими документами підтверджено факт роботи позивача станом на 01 січня 1993 року 03 роки 10 місяців 7 днів. До періодів проживання в зоні посиленого радіологічного контролю не зараховано періоди проживання позивача в селі Іванівка Білоцерківського району Київської області з 26 квітня 1986 року по 18 листопада 1986 року та з 17 січня 1989 року по 17 червня 1989 року, оскільки він у цей час навчався в Державному професійно-технічному навчальному закладі «Козятинське міжрегіональне вище професійне училище залізничного транспорту» міста Козятин.

Оцінюючи аргументи відповідача-1, які наведені у спірному рішенні, суд зазначає таке.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 15 Закону № 796 підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

За змістом підпункту 7 пункту 2.1 Порядку № 22-1 документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є:

для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Суд встановив, що на підтвердження факту постійного проживання на території посиленого радіоекологічного контролю позивач під час звернення за призначенням пенсії надав пенсійному органу довідку від 06 червня 2023 року № 02/17/18-79, видану Іванівським старостинським округом № 2 Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області, про те, що згідно з обліковою інформацією: 1. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 , з 22 травня 1985 року по 04 листопада 1986 року. 2. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 , з 14 вересня 1988 року по 02 липня 1991 року. Село Іванівка Білоцерківського району Київської області відноситься до ІV зони посиленого радіоекологічного контролю. Підставою видачі довідки зазначено: о/р № 451 погосподарської книги № 5 за 1986-1990 роки; запис № 212 з паспортної книги № 3; запис № 499 з паспортної книги № 3.

Суд зауважує, що факт проживання особи на території зони посиленого радіологічного контролю засвідчує виключно довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 569/7589/17 (№14-560цс18), від 10 квітня 2019 року у справі № 162/760/17 (№14-550цс18).

Аналогічну позицію підтримав Верховний Суд у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 460/2589/20.

З огляду на вказане суд уважає помилковими доводи відповідача-1 про неможливість зарахування до періодів проживання в зоні посиленого радіологічного контролю періодів проживання позивача в селі Іванівка Білоцерківського району Київської області з 26 квітня 1986 року по 18 листопада 1986 року та з 17 січня 1989 року по 17 червня 1989 року у зв`язку із його навчанням у цей час в Державному професійно-технічному навчальному закладі «Козятинське міжрегіональне вище професійне училище залізничного транспорту» міста Козятин, оскільки факт проживання та реєстрації позивача на території зони посиленого радіологічного контролю (в селі Іванівка Білоцерківського району Київської області) в періоди з 22 травня 1985 року по 04 листопада 1986 року та з 14 вересня 1988 року по 02 липня 1991 року засвідчує виключно довідка від 06 червня 2023 року № 02/17/18-79, видана Іванівським старостинським округом № 2 Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області.

Також суд звертає увагу на те, що позивач має посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіологічного контролю у 1986 - 1993 роках (Категорія 4) серії НОМЕР_1 від 07 лютого 1995 року, видане Київською обласною радою, яке він надав пенсійному органу під час звернення за призначенням пенсії.

Згідно з пунктом четвертим частини першої статті 11 Закону № 796 до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

За приписами абзацу першого частини першої, частини третьої статті 65 Закону № 796 учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Згідно з пунктом 6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 року № 501 (чинного на час видачі позивачу посвідчення, далі Порядок № 501), громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В.

Відповідно до пункту 10 Порядку № 501 посвідчення видаються, зокрема громадянам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток № 7).

Отже, єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796, зокрема на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Тобто видане позивачу посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіологічного контролю у 1986 - 1993 роках (Категорія 4) серії НОМЕР_1 від 07 лютого 1995 року, видане Київською обласною радою, засвідчує, що позивач станом на 01 січня 1993 року постійно проживав у цій зоні не менше 4 років.

За наведених обставин суд доходить висновку про помилковість доводів відповідача-1 стосовно непідтвердження позивачем факту постійного проживання та (або) праці у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 01 січня 1993 року, а тому оскаржуване рішення відповідача-1, у якому зазначений висновок викладено та з урахуванням якого позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, є протиправним.

Окремо суд звертає увагу на обставини прийняття відповідачем-1 спірного рішення, а саме на такі аспекти.

Оскаржуване рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком відповідач-1 прийняв «на зміну рішення від 04 липня 2023 року» № 63, яким позивачу з 03 липня 2023 року було призначено пенсію за віком відповідно до Закону № 1058 із зниженням пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону № 796 (ІV кат. Потерпілі. Зона посиленого радіоекологічного контролю), у розмірі 8893,91 грн (з надбавками).

Отже, відповідач-1 фактично переглянув попереднє рішення органу Пенсійного фонду України, яким на підставі поданих позивачем документів було підтверджено право позивача на отримання пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку з урахуванням наявного у нього стажу, віку та інших необхідних умов.

Суд наголошує, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Утім, приймаючи спірне рішення, відповідач не окреслив, який саме чинний нормативно-правовий акт (закон, постанова, наказ тощо) надав йому право прийняти рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії у тій пенсійній справі, в якій раніше той самий суб`єкт владних повноважень, на підставі тих самих документів прийняв рішення про призначення позивачу пенсії.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За змістом статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2006 року у справі «Броньовський проти Польщі» зазначив, що принцип верховенства права, на якому будується Конвенція, та принцип законності, про який ідеться в статті 1 Першого протоколу, вимагає від держав не лише поважати і застосовувати, у передбачуваний і узгоджуваний спосіб, запроваджені ними закони, а ще й що безпосередньо випливає з цього обов`язку - забезпечувати правові та практичні умови для втілення їх в життя (пункт 184).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції.

Отже, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Також Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) виклав окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема розкрив елементи змісту принципу «належного урядування».

В цьому рішенні Європейський суд з прав людини вказав на те, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. Водночас на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (пункт 70).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само).

З іншого боку потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункт 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia).

Беручи до уваги викладене у сукупності, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком від 26 жовтня 2023 року № 63 (на заміну рішення від 04 липня 2023 року) та, як наслідок, задоволення позовної вимоги у цій частині.

Вирішуючи позовні вимоги, які стосуються поновлення та виплати пенсії позивача із нарахуванням компенсації втрати частини доходів, суд зазначає таке.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058 визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон № 1058. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Приписами частини першої статті 47 Закону № 1058 визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 49 Закону № 1058 врегульовано питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії.

Так, згідно з положеннями статті 49 Закону № 1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Отже, перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною першою статті 49 Закону № 1058, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Суд встановив, що ще до дати прийняття оскаржуваного рішення від 26 жовтня 2023 року № 63, а саме 19 липня 2023 року Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області припинило виплату позивачу призначеної йому з 03 липня 2023 року пенсії, «оскільки період проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю (3 роки 4 місяці 16 днів) менший ніж передбачено Законом № 796-ХІІ (не менше 4 років)». Наведена обставина підтверджується листом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 11 жовтня 2023 року № 1000-0202-8/153893.

Однак відповідач-2 у спірних правовідносинах не застосував жодної з підстав для припинення виплати пенсії позивача, передбачених частиною першою статті 49 Закону № 1058.

Крім цього, стаття 49 Закону № 1058 імперативно визначає, що виплата пенсії припиняється за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Рішення про припинення виплати позивачу з 19 липня 2023 року призначеної йому пенсії із зазначенням підстав у матеріалах справи відсутнє.

Тож, припиняючи виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, без прийняття відповідного рішення, відповідач-2 порушив право позивача на отримання належних йому сум пенсії. Водночас право на отримання пенсії є об`єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як уже зазначено вище Європейський суд з прав людини у рішенні від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» вказав, що питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд ураховує принцип верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, а також принцип ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

З урахуванням викладеного, а також того, що дії стосовно припинення виплати призначеної позивачу пенсії вчинило саме Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, суд з метою ефективного захисту порушеного права позивача вважає за необхідне зобов`язати вказаний орган Пенсійного фонду України як порушника права позивача поновити виплату позивачу пенсії з 03 липня 2023 року (з дати призначення), а також нарахувати та виплатити позивачу пенсію з цієї ж дати.

Щодо нарахування компенсації втрати частини доходів суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159).

За статтею 1 Закону № 2050 підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (стаття 2 Закону № 2050).

Відповідно до статті 3 вказаного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Водночас статтею 4 Закону № 2050 передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Зміст наведених норм права дає підстави стверджувати, що основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої Законом № 2050, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі пенсії. Одночасно законодавець пов`язав виплату компенсації із виплатою заборгованості доходу, тобто і компенсація, і заборгованість по доходу провадиться в одному місяці.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права викладена у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 520/1001/19 та від 23 березня 2023 року у справі № 520/2020/19.

Суд зазначає, що станом на момент звернення позивача з цим позовом до суду виплата належних позивачу сум пенсії відповідачем-2 ще не здійснена.

Своєю чергою зі змісту норм статей 1, 2, 4 Закону № 2050 та Порядку № 159 можна дійти висновку, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (у цьому випадку - органу Пенсійного фонду України) у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованої пенсії.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що позовна вимога позивача про виплату пенсії з нарахуванням компенсації втрати частини доходів є передчасною, а тому задоволенню не підлягає.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 червня 2024 року у справі 440/700/20, яку суд ураховує на підставі вимог частини п`ятої статті 242 КАС України.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частинами першою, третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом правил статті 139 КАС України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 3220,85 грн.

Оскільки позов містить позовні вимоги немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає з урахуванням кількості, а не розміру задоволених/незадоволених позовних вимог.

Отже, поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єктів владних повноважень, які виступають відповідачами у цій справі, підлягає сума у розмірі 3220,80 грн (1073,60 грн (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб) х 3 (три позовні вимоги немайнового характеру) у такому порядку:

- з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області 1073,60 грн (скасовано рішення, прийняте вказаним суб`єктом владних повноважень);

- з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області 2147,20 грн (зобов`язано вказаного суб`єкта владних повноважень поновити порушені права позивача).

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016), Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська, область, 08500) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком від 26 жовтня 2023 року № 63 (на заміну рішення від 04 липня 2023 року).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії з 03 липня 2023 року (з дати призначення) та нарахувати і виплатити ОСОБА_1 пенсію з 03 липня 2023 року (з дати призначення).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 1073,60 грн сплаченого судового збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 2147,20 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 02 жовтня 2024 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна