Справа № 380/16365/24
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2024-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2024 рокусправа № 380/16365/24

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, ) про зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, у якій просить суд: зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області внести (доповнення та виправити) відомості про особу згідно заяви щодо внесення додаткової інформації до Єдиного державного демографічного реєстру щодо особи позивача до Єдиного державного демографічного реєстру.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 12 квітня 2024 року він надіслав до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області заяви щодо внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру. 8 травня 2024 року отримав відповідь №4601.04-01-6276/46.1-24 від 26.04.2024 на заяви, в якій зазначено, що відповідно до п.п. 4, п.5, cm. 10, Розділу II Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» у внесенні інформації до Реєстру може бути відмовлено, якщо заявник згідно із законом не має права вимагати внесення відповідно інформації. Зазначає, що Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області відмовило у внесенні до Реєстру інформації про особу, яка викладена та обгрунтована у заяві ОСОБА_1 , посилаючись п.п. 4, п.5, ст. 10, Розділу II Закону без роз`яснення. Вважає, відмову у внесенні до Реєстру інформації про особу протиправною та такою, що суперечить нормам законодавства. Просить суд позов задовольнити повністю.

Ухвалою від 5 серпня 2024 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву у якому проти позову заперечив. В обґрунтування зазначив, що позивачем недотримано процедуру звернення громадян до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, а саме заяви та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус подані позивачем в довільній формі та з порушенням порядку внесення даних до ЄДДР. Зазначає, що внесення відомостей про місце народження особи відповідно до пункту 138 постанови Кабінету Міністрів України №302, якою, зокрема, затверджено зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2, зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4, можливо внести лише в порядку оформлення паспорта громадянина України у формі ID-картки. Позивач має паспорт громадянина України у формі книжечки, що не містить безконтактного електронного носія, з відміткою про місце народження місто Львів, тому позовні вимоги стосовно змін місця народження згідно заяв є необґрунтованими та реалізувати їх неможливо. Це ж саме стосується не тільки місця народження, а і інших даних позивача, які позивач хоче змінити. Просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач 19.08.2024 подав відповідь на відзив та просив забезпечити справедливий розгляд справи.

Від позивача 22.08.2024 надійшла заява про долучення доказів у справі.

Всебічно дослідивши та об`єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявами від 9 квітня 2024 року щодо внесення додаткової інформації до Єдиного державного демографічного реєстру щодо нього. Просив внести до Єдиного державного демографічного реєстру інформацію про ОСОБА_1 , а саме

Місце народження Країна: союз радянських соціалістичних республік, область Львівська, місто Львів;

Відомість про громадянство або його відсутність назва країни/країн: громадянин країни союз радянських соціалістичних республік, громадянин України;

Підстави набуття громадянства України (у разі наявності у особи інформації) - ст. 232 Адміністративного кодексу УСРР від 12.10.1927;

Місце проживання/перебування індекс: 290020, країна: союз радянських соціалістичних республік, область: Львівська, місто: Львів, вулиця: АДРЕСА_2 .

Назви та реквізити документів, що підтверджують інформацію, внесену до заяви - Свідоцтво про народження № НОМЕР_1 .

Відповідач листом від 26.04.2024 №4601.04-01-6276/46.1-24 повідомив, що: « 08 жовтня 1991 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про громадянство України» (на сьогодні втратив чинність). Пункт І статті 2 зазначеного Закону визначав, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Аналогічне положення містить і чинний на сьогодні Закон України «Про громадянство України» (далі - Закон) прийнятий 18 січня 2001 року. Для зазначеної категорії осіб не передбачено подання заяв про вихід з громадянства СРСР та заяв про набуття громадянства України. Виходячи з вищевикладеного та відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України», зазначаємо, що усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України с громадянами України, а отже керуються винятково Конституцією України та Законами України. Відповідно до пункту пп. 4, п. 5, ст. 10, Розділу II Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» у внесенні інформації до Реєстру може бути відмовлено, якщо заявник згідно із законом не має права вимагати внесення відповідної інформації. Згідно з п. 6, ст. 10, Розділу II Закону: відмова заявнику у внесенні інформації до Реєстру, у тому числі у виправленні, поновленні та анулюванні внесеної інформації, може бути оскаржена в порядку, встановленому законом».

Позивач не погоджується з такими діями відповідача, вважає їх протиправними, відтак звернулася до суду за захистом порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи визначені Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону внесення інформації до Реєстру здійснюється уповноваженими суб`єктами за зверненням заявника, на підставі інформації державних органів реєстрації актів цивільного стану, органів реєстрації фізичних осіб, а також інформації органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних».

У разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі (УНЗР) є незмінним.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону у внесенні інформації до Реєстру може бути відмовлено, якщо:

1) внесення інформації не передбачено цим Законом;

2) у заявника відсутні необхідні документи, що підтверджують інформацію, яка вноситься до Реєстру;

3) під час перевірки інформації виявлено її недостовірність;

4) заявник згідно із законом не має права вимагати внесення відповідної інформації.

Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» суб`єкт персональних даних має право пред`явити вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних виключно якщо ці дані обробляються незаконно чи є недостовірними.

Згідно з п. 12, 13 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою КМУ від 25 березня 2015 № 302 (далі Порядок), внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр) здійснюється з використанням відомчої інформаційної системи ДМС. Для внесення інформації до Реєстру формується заява-анкета, зразок якої затверджується МВС.

Згідно з п. 28 Порядку після перевірки заявником правильності внесених до заяви анкети відомостей про особу заява-анкета перевіряється та підписується (із зазначенням дати, прізвища та ініціалів) працівником територіального органу/ територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта, який прийняв документи та сформував заяву-анкету.

Відповідно до п. 138 Порядку відомості про місце народження вносяться таким чином: назва міста - у разі народження в мм. Києві та Севастополі; назва міста та області (Автономна Республіка Крим), до складу якої входить місто, - у разі народження в місті обласного чи республіканського (Автономної Республіки Крим) значення; назва населеного пункту, району, області (Автономна Республіка Крим) - у разі народження в інших населених пунктах; відомості згідно з документом, що посвідчує факт реєстрації народження особи, з обов`язковим зазначенням країни народження та через скісну риску трилітерного коду країни народження. Відомості про місце народження особи за межами держави вносяться відповідно до свідоцтва про народження. У разі розбіжності даних у свідоцтві про народження та паспорті, що підлягає обміну, відомості вносяться відповідно до свідоцтва про народження. Відомості про місце народження особи, яка народилася на території колишнього СРСР (до 24 серпня 1991 року), зазначаються відповідно до свідоцтва про народження або паспорта зразка 1994 року (у разі його обміну/втрати/викрадення) із зазначенням через скісну риску абревіатури СРСР англійськими літерами - SUN. Коди країн зазначаються згідно з ДСТУ ISO 3166-1-2009 Коди назв країн світу.

Суд встановив, що позивачем недотримано процедуру звернення громадян до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, оскільки заяви, подані позивачем в довільній формі та з порушенням порядку внесення даних до ЄДДР.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону бланки документів, якщо інше не визначено цим Законом, виготовляються за єдиними зразками та технічними описами, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

З аналізу зазначених норм вбачається, що внесення відомостей про місце народження особи відповідно до пункту 138 постанови Кабінету Міністрів України №302, якою, зокрема, затверджено зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2, зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4, можливо внести лише в порядку оформлення паспорта громадянина України у формі ID-картки.

Суд зазначає, що позивач має паспорт громадянина України у формі книжечки, що не містить безконтактного електронного носія з відміткою про місце народження місто Львів.

Згідно з первинними документами особи формується заява-анкета для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, приймається уповноваженим суб`єктом (працівником) територіального органу/територіального підрозділу ДМС засобами електронного Реєстру, що зазначено в Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою КМУ від 25 березня 2015 р. № 302.

Таким чином, є певна процедура звернення громадян до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, якої позивач не дотримався.

Оскільки дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області є правомірні, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд зазначає, що решта доводів та тверджень учасників справи, у контексті наведених правових вимог, не впливають на висновки суду за наслідком розгляду цієї справи.

Згідно з вимогами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при відмові в позові судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати не розподіляються.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяБрильовський Роман Михайлович