Справа № 500/4676/24
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №500/4676/24

04 жовтня 2024 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі: головуючого судді Мартиць О.І. розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся через представника адвоката Моленя Ростислава Богдановича до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якій просить:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, що полягає у не зарахуванні до страхового стажу періодів роботи у "Вепр" ЛТД з 22.12.1993 по 20.04.1997, а також у Гаражному кооперативі "Шляховик" з 01.01.2020 по 04.01.2024 та не здійсненні перерахунку пенсії, та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи у "Вепр" ЛТД з 22.12.1993 по 20.04.1997, а також у Гаражному кооперативі "Шляховик" з 01.01.2020 по 04.01.2024 та провести перерахунок пенсії з дня звернення за таким перерахунком - 04.01.2024.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 з 2020 року призначено пенсію за віком.

04.01.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про проведення перерахунку пенсії, при обчисленні якої безпідставно не включено до страхового стажу періоди роботи у "Вепр" ЛТД з 22.12.1993 по 20.04.1997, а також у зв`язку із тим, що він продовжує працювати у Гаражному кооперативі "Шляховик".

На підтвердження факту роботи в зазначені періоди позивачем було додано до заяви копію трудової книжки НОМЕР_1 , що підтверджується розпискою-повідомленням про отримання документів та копії трудової книжки.

Однак, відповіді не отримав, пенсія не була перерахована, у зв`язку із чим змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Ухвалою суду від 05.08.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків шляхом подання (надіслання) до суду документа про сплату судового збору у розмірі та за реквізитами, вказаними вище, а також копію заяви про перерахунок пенсії від 04.01.2024.

Ухвалою суду від 19.08.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статей 162-164 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 23.09.2024 продовжено Головному управлінню Пенсійного фонду України в Тернопільській області строк для подання відзиву на позовну заяву.

Встановлено відповідачу Головному управлінню Пенсійного фонду України в Тернопільській області п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву разом із доказами на його обґрунтування.

Продовжено строк розгляду справи №500/4676/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії поза межами процесуального строку розгляду справи.

01.10.2024 на виконання вимог ухвали суду від 23.09.2024 відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

В заперечення вказує, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про зарахування до стажу періоду роботи з 22.12.1993 по 20.04.1997 та здійснення перерахунку пенсії.

Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

За результатами розгляду заяви Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийняло рішення №52 від 09.01.2024 про відмову у перерахунку пенсії за віком.

До заяви про перерахунок пенсії позивачем було долучено трудову книжку серії НОМЕР_1 . Однак, вказаний період неможливо зарахувати до страхового стажу позивача, оскільки запис про звільнення засвідчений нечітким відбитком печатки.

Звертає увагу суду на те, що у заяві №132 від 04.01.2024 позивач не просив зарахувати період роботи з 01.01.2020 по 04.01.2024.

Крім того, період з 01.01.2020 по 28.02.2023 вже зарахований до стажу позивача (був зарахований в результаті здійснення масового перерахунку у березні 2023 року).

Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, суд дійшов наступних висновків.

Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

04.01.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про перерахунок пенсії на тій підставі, що продовжує працювати в Гаражному кооперативі "Шляховик". Окрім цього, просив зарахувати до страхового стажу період роботи у "Вепр" ЛТД з 22.12.1993 по 20.04.1997, на підтвердження чого подав копію трудової книжки НОМЕР_1 .

Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, рішенням якого №52 від 09.01.2024 відмовлено ОСОБА_1 згідно заяви №132 від 04.01.2024 у проведенні перерахунку щодо зміни страхового стажу набутого до 01.01.2004.

Зі змісту вказаного рішення видно, що до поданої заяви для проведення перерахунку пенсії долучено паспорт, довідку про присвоєння ідентифікаційного коду, трудову книжку серії НОМЕР_1 , заяву гр. ОСОБА_1 щодо зарахування періоду роботи з 22.12.1993 по 20.04.1997.

Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 працював в "Вепр" ЛТД з 22.12.1993 по 20.04.1997. Оскільки запис про звільнення (наказ №6 від 04.04.1997) засвідчений нечітким відбитком печатки, підстави для зарахування даного періоду роботи до страхового стажу відсутні.

Вищезазначений період роботи може бути врахований до страхового стажу після надання уточнюючої довідки.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача, яка полягає у незарахуванні до страхового стажу спірного періоду, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Рішення відповідача як суб`єкта владних повноважень, що є предметом даного позову, підлягає оцінці судом на відповідність критеріям правомірності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV).

Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом (частина третя статті 24 Закону №1058-ІV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи, серед іншого, також зараховується: а) будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Як встановлено статтею 62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За приписами частин першої, третьої статті 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

З аналізу наведених норм слід дійти висновку, що основним документом, який підтверджує стаж роботи (за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування), є трудова книжка. При цьому лише у разі відсутності трудової книжки або записів у ній органи Пенсійного фонду мають право встановлювати стаж роботи на підставі інших первинних документів. У разі сумніву органу, що призначає пенсію, у належності та обґрунтованості поданих заявником документів, в нього є право перевірити надані заявником документи шляхом звернення до установ, підприємств, організацій, де працював заявник, із відповідними запитами.

Для підтвердження страхового стажу ОСОБА_1 надав трудову книжку серії НОМЕР_1 , дата заповнення 16.09.1977. Щодо спірних періодів роботи трудова книжка містить такі відомості:

запис №21 - 22.12.1993 прийнятий на роботу в "Вепр" ЛТД (наказ №12 22.12.1993);

запис №22 - 30.10.1994 призначений на посаду директора (наказ №5 від 30.10.1994);

запис №23 - 20.04.1997 звільнений з роботи за згодою сторін ст. 38 Кодексу законів про працю України (наказ №6 від 04.04.1997);

запис №30 - 01.12.2010 прийнятий на роботу виконуючим обов`язки голови правління (наказ №3 від 01.12.2010);

запис №31 - 06.02.2011 призначений головою кооперативу (наказ № 1 від 06.02.2011);

запис №32 - 02.11.2020 звільнений з роботи за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України (наказ №9 від 02.11.2020);

запис №33 - 03.11.2020 запис №32 вважати недійсним (наказ №10 від 03.11.2020).

Кожен з записів про звільнення засвідчений підписами уповноважених осіб та скріплений печаткою підприємств.

Як встановлено судом та вбачається з оскаржуваного рішення і розрахунку стажу до страхового стажу позивача не зарахована трудова діяльність за період в "Вепр" ЛТД з 22.12.1993 по 20.04.1997, оскільки запис про звільнення (наказ №6 від 04.04.1997) засвідчений нечітким відбитком печатки.

Порядок ведення трудових книжок на момент заповнення трудової книжки позивача (1977 рік), було врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, від 20.06.1974 №162, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР (далі - Інструкція №162), відповідно до якої трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Заповнення трудових книжок та вкладишів до них здійснюється мовою союзної, автономної республіки, автономної області, автономного округу, на території яких розташовано дане підприємство, установа, організація, та офіційною мовою СРСР (пункт 2.1 глави 2 Інструкції №162).

Пунктом 2.3 Інструкції №162 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Аналогічні вимоги передбачені також Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України (далі - Інструкція №58).

Пунктами 2.3, 2.4 Інструкції №58 встановлено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників" установлено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Недоліки у записах трудової книжки позивача, про які вказав відповідач в рішенні №52 від 09.01.2024 мають місце.

Разом з тим, аналіз вказаних вище норм свідчить, що обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17.

За висновком Верховного Суду у постанові від 06.03.2018 у справі №754/14989/15-а не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є виключно підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність чи відсутність виправлень у записах в трудовій книжці.

З огляду на наведене відсутність у записах трудової книжки дати в наказі про прийняття чи звільнення, в даті трудового договору, засвідчення нечитаємою печаткою, як в даному випадку, не може бути підставою для неврахування відповідного періоду трудової діяльності при обчисленні стажу роботи (до впровадження персоніфікованого обліку), оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист.

Відтак, аргументи відповідача про наявність недоліків у заповненні трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , дата заповнення 16.09.1977, запис про звільнення (наказ №6 від 04.04.1997) засвідчений нечітким відбитком печатки, як підставу для незарахування згідно із записами цієї трудової книжки до його страхового стажу періоду трудової діяльності в "Вепр" ЛТД з 22.12.1993 по 20.04.1997, суд вважає необґрунтованими та безпідставними.

Вказаний спірний період роботи позивача в "Вепр" ЛТД з 22.12.1993 по 20.04.1997 підлягає зарахуванню до страхового стажу.

В цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Щодо зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи у Гаражному кооперативі "Шляховик" з 01.01.2020 по 04.01.2024, то суд враховує наступне.

У своїй заяві від 04.01.2024 позивач просив про перерахунок пенсії на тій підставі, що продовжує працювати в Гаражному кооперативі "Шляховик". Окрім цього, просив зарахувати до страхового стажу період роботи у "Вепр" ЛТД з 22.12.1993 по 20.04.1997, на підтвердження чого подав копію трудової книжки НОМЕР_1 .

Тому твердження відповідача про те, що у заяві №132 від 04.01.2024 позивач не просив зарахувати період роботи з 01.01.2020 по 04.01.2024, не відповідає дійсності.

Однак суд зауважує, що згідно Форми РС-право період з 01.01.2020 по 28.02.2023 вже зарахований до стажу позивача, як зазначено у відзиві на позов - був зарахований в результаті здійснення масового перерахунку у березні 2023 року.

Тому зарахуванню до страхового стажу підлягає період роботи позивача з 01.03.2023 по 04.01.2024 згідно поданої заяви від 04.01.2024 за №132, враховуючи, що стаж обчислюється в одинарному розмірі.

Тобто період роботи з 01.01.2020 по 04.01.2024 в Гаражному кооперативі "Шляховик" підлягає до зарахування за виключенням вже зарахованого періоду згідно Форми РС-право з 01.12.2010 по 31.03.2020, з 01.04.2020 по 30.04.2020, з 01.05.2020 по 28.02.2023.

В цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

Також з метою належного та повного захисту порушених прав позивача відповідно до частини другої статті 9 КАС України, якою передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, наявні підстави для виходу за межі позовних вимог та прийняття рішення про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 №52 від 09.01.2024.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

При цьому суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі "Федорченко та Лозенко проти України" (заява №387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Одночасно суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Окрім того, відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають до задоволення частково.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За положеннями частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 грн.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 №52 від 09.01.2024.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи ОСОБА_1 у "Вепр" ЛТД з 22.12.1993 по 20.04.1997 і у Гаражному кооперативі "Шляховик" з 01.01.2020 по 04.01.2024 за виключенням вже зарахованого періоду з 01.12.2010 по 31.03.2020, з 01.04.2020 по 30.04.2020, з 01.05.2020 по 28.02.2023 та провести перерахунок пенсії з 04.01.2024.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 605,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено і підписано 04 жовтня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: майдан Волі, 3, м. Тернопіль, Тернопільська обл., Тернопільський р-н, 46001, ).

Головуючий суддя Мартиць О.І.