Справа № 160/33816/23
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2024-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н. В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною,-
25.12.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить:
Ухвалою від 29.12.2023 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у письмовому провадженні в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.08.2023 ркоу по справі №160/11463/23 визнано протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області щодо неприйняття рішення з приводу фінансування витрат на лікування на підставі заяви ОСОБА_1 від 27.12.2022 року та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, як правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.12.2022 року та прийняти рішення враховуючи висновки суду.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09.11.2023 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.08.2023 року у справі №160/11463/23 без змін.

10.11.2023 року позивач звернувся до відповідача щодо відшкодування витрат на придбання лікарських засобів.

Відповідач листом №60915-49491/П-01/8-0400/23 від 05.12.2023 року повідомив позивача про таке. Відповідно Закону України від 23.09.1999 року №1105-ХІV Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Закон) в редакції Закону України від 21.09.2022 року №2620-ІХ Про внесення змін до Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з 01.01.2023 року Пенсійним фондом України регулюються відносини у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідно до частини першої статті 4 Закону уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та від нещасних випадків та професійних захворювань є Пенсійний фонд України, який забезпечує фінансування та здійснення страхових виплат застрахованим особам, потерпілим внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань та особам, які мають на це право.

Відповідно до частини третьої статті 36 розділу V Закону потерпілі мають право на лікування та реабілітацію у сфері охорони здоров`я в закладах охорони здоров`я, що провадяться відповідно до вимог законів України Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення та Про реабілітацію у сфері охорони здоров`я.

Нормами Закону фінансування уповноваженим органом управління відшкодування витрат на придбання лікарських засобів та виробів медичного призначення не передбачено.

Відповідно Закону України від 14.04.2022 №2193-IX Про соціальні послуги соціальні послуги надаються: територіальними центрами надання соціальних послуг, закладами охорони здоров`я, центрами зайнятості, виконавчими органами міських рад міст обласного значення та радами об`єднаних територіальних громад.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо повторного розгляду заяви позивача від 27.12.2022 року та прийняття рішення, враховуючи висновки, зазначені в судових рішеннях по справі №160/11463/23, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Частинами другою та четвертою статті 372 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року по справі №686/23317/13-а на підставі аналізу положень Закону №1404-VIII дійшла висновку, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом №1404-VIII.

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини першої статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду. Ці норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів позивача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 року по справі №820/4261/18 та від 09.07.2019 року по справі №826/17587/18.

Судом встановлено, що заявлені позовні вимоги стосуються саме повторного розгляду заяви позивача від 27.12.2022 року на підставі судового рішення по справі №160/11463/23.

Так, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.08.2023 ркоу по справі №160/11463/23 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, як правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.12.2022 року та прийняти рішення враховуючи висновки суду.

Зі змісту позовної заяви та пояснень від 19.02.2024 року вбачається, що одним із аргументів щодо належності обраного способу захисту є такий: «надання відповідачем відповіді листом від 05.12.2023 року №60915-49491/П-01/8-0400/23 на заяву ОСОБА_1 від 27.12.2022 року, без урахування висновку Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.08.2023 року по справі №160/11463/23, не може вважатись виконанням судового рішення».

Вказане підтверджує, що позивач оскаржує бездіяльність (як зазначено у позовних вимогах) відповідача стосовно неналежного виконання рішення суду по справі №160/11463/23, що у свою чергу свідчить про неналежний спосіб захисту прав позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року по справі №925/642/19 вказано, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам касаційної скарги (п. 54).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 року по справі №826/4406/16 та у постанові від 15.08.2019 року по справі №1340/4630/18, від 22.04.2021 року по справі №640/2291/20, від 13.04.2022 року по справі №620/3527/20.

Тож, судом встановлено, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити і таке.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05.06.2018 року по справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 року по справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 року по справі №569/17272/15-ц, від 16.06.2020 року по справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 08.10.2020 року по справі №9901/393/19 (пункт 28).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України №3-рп/2003 від 30.01.2003 року).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 року у справі №826/7380/15.

У даному випадку, з метою ефективного виконання рішення суду та реалізації свого права на захист, позивач може звернутися до суду із заявою відповідно до ст. 382 або ст. 383 КАС України, тобто в порядку виконання рішення у справі №160/11463/23.

При цьому, суд звертає увагу, що при розгляді позовних вимог стосовно невиконання окремого судового рішення в іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконання судового рішення являє собою завершальну стадію судового провадження.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі №686/23317/13-а, від 06.02.2019 року по справі №816/2016/17, а також у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року по справі №806/2143/15, постанові Верховного Суду від 30.03.2021 року по справі №580/3376/20, від 27.06.2023 року по справі 160/18740/22.

Одночасно, за результатами розгляду заяви позивача від 27.12.2023 року відповідачем сформовано лист №60915-49491/П-01/8-0400/23 від 05.12.2023 року, який не оскаржується позивачем.

У постанові Касаційного адміністративного суду від 17.04.2019 року по справі №342/158/17 суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Таким чином, не підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача коштів на відшкодування моральної шкоди в розмірі 36840,96 грн, заподіяної протиправною бездіяльністю відповідача, так як судом не встановлено такого.

Тож, зважаючи на те, що предметом оскарження у даній справі є бездіяльність відповідача щодо виконання / невиконання судового рішення, що у свою чергу не може бути вирішене шляхом прийняття нового рішення, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, зважаючи на неналежний спосіб захисту порушеного права.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко