Справа № 260/4920/24
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2024-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 жовтня 2024 року м. Ужгород№ 260/4920/24
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить: 1) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 02.06.2024 р. про звільнення з військової служби та за результатами розгляду прийняти відповідне рішення; 2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення, яким звільнити ОСОБА_1 з військової служби за його поданим рапортом від 02.06.2024 р., й вчинити дії щодо видання наказу, яким виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що він є військовослужбовцем та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Поряд з цим з 19 лютого 2024 року йому встановлено інвалідність 3 групи, що є підставою для звільнення з військової служби. Незважаючи на звернення до командування військової частини з рапортом, відповідач розглянути такий рапорт протиправно відмовляється. Окрім того, стверджує, що рапорт аналогічного змісту був надісланий засобами поштового зв`язку також до Оперативного Командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », однак відповіді на такий отримано також не було.

23 вересня 2023 року відповідач подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив. Так, стверджує, що до військової частини не надходив рапорт позивача від 02.06.2024 щодо його звільнення з військової служби. При цьому у неодноразових відповідях позивача було повідомлено, що такі рапорти подаються по команді, що означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. З огляду на те, що рапорт позивача до військової частини не надходив, у відповідача відсутні підстави здійснювати розгляд рапорту від 02.06.2024 та відповідно приймати будь-які рішення. Також звертає увагу суду на передчасність позовної вимоги про виключення позивача зі списків військової частини, оскільки їх вирішення, безпосередньо залежить від результатів розгляду належним чином поданого позивачем рапорту.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що солдат ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) проходить військову службу по мобілізації на посаді майстра 2 ремонтної майстерні взводу матеріального забезпечення батальйону безпілотних систем Військової частини НОМЕР_1 .

Вказана обставина сторонами визнається та не є предметом доказування.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №708690 від 19.02.2024, ОСОБА_1 встановлено 3 групу інвалідності.

Позивач стверджує, що 02 червня 2024 року він звернувся до командира взводу матеріального забезпечення батальйону безпілотних систем Військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив дозволу та клопотання перед вищим командуванням про його звільнення з військової служби у запас на підставі абз. пп. «б» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: за станом здоров`я, за наявності інвалідності 3 групи. До такого рапорту долучив наступні документи: копії паспорту, картки платника податків, довідки до Акту огляду МСЕК, довідки про знаходження на обліку в Пенсійному фонді України.

Втім, за доводами позивача, Військова частина НОМЕР_1 розгляд вищезазначеного рапорту про звільнення з військової служби та долучених до нього документів не здійснила.

В подальшому 03 червня 2024 року представник ОСОБА_1 , адвокат Бондар А.В., надіслав засобами поштового зв`язку командиру Військової частини НОМЕР_1 , Оперативному Командуванню « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Військова частина НОМЕР_2 , Міністерству оборони України, Генеральному штабу Збройних Сил України заяву, в якій повідомив про подання його клієнтом 02 червня 2024 року рапорт на звільнення, розгляд якого не здійснюється. При цьому просив вжити відповідних заходів та забезпечити його розгляд, про що надати аргументовану відповідь.

За результатами розгляду такої заяви адвоката Бондара А.В. листом №5041 від 29.06.2024 Військова частина НОМЕР_1 повідомила, що у військовій частині відсутній рапорт ОСОБА_1 від 02.06.2024 про звільнення з військової служби, оскільки останній з таким рапортом не звертався. При цьому повідомлено, що у випадку подання рапорту відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, такий буде розглянутий у встановлений чинним законодавством строк та порядок.

02 липня 2024 року адвокат ОСОБА_2 надіслав на адресу Військової частини НОМЕР_1 та Оперативного Командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Військової частини НОМЕР_2 адвокатський запит, в якому просив повідомити про подання 02 червня 2024 року його клієнтом, ОСОБА_1 , рапорту про звільнення та проведення реєстрації такого, а також про результати його розгляду.

У відповідь на зазначений адвокатський запит листом №6534 від 09.08.2024 Військова частина НОМЕР_1 повідомила, що рапорт солдата ОСОБА_1 , поданий по команді з клопотанням безпосереднього командира, у встановленому порядку до військової частини не надходив.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не здійснення розгляду поданого ним рапорту та не звільнення його з військової служби, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Нормами ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.

Вказане кореспондується також з положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232).

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону №2232 військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Ч. 3 ст. 1 Закону №2232 передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону №2232).

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого в подальшому була неодноразово продовжена та наразі триває.

Воєнний стан в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Окрім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII.

Положеннями ст. 22 вказаного законодавчого акту визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, які передбачають, серед іншого, з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів та визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до вимог Закону №2232, на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 .

В той же час, позивач заявляє, що виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та звернувся до командування Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку з присвоєнням йому 3 групи інвалідності.

Отже, спірні правовідносини виникли з приводу звільнення з військової служби військовослужбовця, призваного під час мобілізації, у період дії воєнного стану.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону №2232, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024 №40, рапорт (заява) - це письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Ст. 14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 №548-XIV передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником (ст. 31 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України»).

Згідно п. 225 Положення звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених ч. 3, п. 2 ч. 4, п. 3 ч. 5 та п. 3 ч. 6 ст. 26 Закону №2322-ХІІ у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Отже, подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності.

Обґрунтовуючи відсутність підстав для задоволення позову, відповідач стверджує, що будь-якого рапорту про звільнення з військової служби від солдата ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 не надходило.

Оцінюючи такі доводи відповідача, суд враховує те, що долучений позивачем до матеріалів позову рапорт жодних відомостей щодо подання до Військової частини НОМЕР_1 не містить.

Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31 січня 2024 року №40 затверджено Інструкцію з діловодства у Збройних Силах України (далі Інструкція №40).

Так, в розумінні п. 1.3 Інструкції №40 вхідний документ це паперовий або електронний документ, що надійшов від кореспондента.

Згідно пп. 2.7.1 Інструкції №40 документи у військових частинах (установах) оформлюються з використанням реквізитів, в тому числі, реєстраційного індексу документа.

Пп. 2.7.8 Інструкції №40 передбачено, що індексація документів полягає у присвоєнні їм умовних позначень індексів, які надаються документам під час їх реєстрації. Присвоєння реєстраційного індексу здійснюється в автоматичному або автоматизованому режимі за допомогою програмно-технічних засобів.

Відповідно до пп. 3.9.1.1 Інструкції №40, реєстрація вхідної кореспонденції здійснюється реєстратором лише після проведення попереднього розгляду документа. На документ, що надійшов у паперовій формі, після реєстрації шляхом друку наноситься його штрих-код або QR-код, присвоєний системою електронного документообігу, та створюється фотокопія, яку реєстратор вносить до РМК.

Документи реєструються лише один раз: вхідні у день надходження або не пізніше наступного робочого дня, якщо документ надійшов у неробочий час, створені у підрозділі у день підписання або затвердження (п. 3.9.3 Інструкції).

Досліджуючи долучений позивачем до матеріалів позову рапорт від 02.06.2024, судом встановлено, що такий не містить передбачених Інструкцією №40 для вхідної кореспонденції обов`язкових реквізитів, зокрема, вхідного реєстраційного індексу та підпису уповноваженої особи про отримання, що свідчить про не отримання такого рапорту Військовою частиною НОМЕР_1 .

Доказами в адміністративному судочинстві, в розумінні ст. 72 КАС України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 76 КАС України).

Жодних доказів подання 02 червня 2024 року Військовій частині НОМЕР_1 рапорту про звільнення з військової служби ОСОБА_1 до суду не надав. В свою чергу відповідач як у відзиві на позов, так і у неодноразових відповідях на запити адвоката ОСОБА_2 стверджував, що такий рапорт від позивача не надходив.

Під бездіяльністю розуміється пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи чи інтереси фізичних або юридичних осіб, в тому числі не прийняття рішення у випадках, коли таке рішення повинно бути прийнято відповідно до вимог закону. Сама по собі бездіяльність це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.

В свою чергу в спірних правовідносинах судом не встановлено протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за відсутності доказів звернення позивача з таким рапортом.

При цьому суд звертає увагу позивача на те, що у разі відмови безпосереднього командира прийняти рапорт на звільнення він вправі звернутися з таким до непрямого (старшого) командира із поясненням причини такої подачі, або ж надіслати такий рапорт засобами поштового зв`язку.

Поряд з цим ОСОБА_1 таким правом не скористався.

Суд також відхиляє твердження представника позивача про те, що з метою забезпечення реалізації права свого клієнта на звільнення він, як представник, звертався із відповідними заявами, в тому числі, до командира Військової частини НОМЕР_1 . З цього приводу суд зазначає, що долучені до матеріалів позову заява, адвокатський запит та скарга скеровувалися адвокатом з метою отримання інформації щодо результатів розгляду рапорту його клієнта, та не можуть вважатися альтернативою подання військовослужбовцем рапорту у встановленому законом порядку.

Отже, провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, крізь призму встановлених судом обставин справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін