Справа № 160/32993/23
Суддя: Бухтіярова Марина Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бухтіярової М.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач), в якій позивач просить:
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 з 26.01.2022 по 11.07.2022 та в ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_1 ) з 12.07.2022 по 31.07.2023. Наказом командира ІНФОРМАЦІЯ_4 №264 від 31.07.2027 його знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 . Однак, станом на день звільнення відповідачем не здійснено в повному обсязі розрахунок, а саме: не виплачено індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_1 ) з 12.07.2022 по 31.07.2023 з урахуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078. Позивач зазначає, що сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення, передбачена статтею 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та здійснюється відповідно до Закону України від 03.07.1991 №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» і Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078. Позивач вважає, що не проведення нарахування відповідачем індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2023 по 31.07.2023 є протиправним обмеженням його конституційних прав, тому така бездіяльність відповідача є протиправною, що порушує його права, що зумовило звернення до суду із цим позовом.
При вирішенні питання про відкриття провадження у справі встановлено, що позов подано без додержання вимог, встановлених статтею 161 КАС України.
Ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачеві строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позову шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із цим позовом.
На виконання вимог суду позивачем подано до суду заяву про поновлення процесуального строку.
Цією ж ухвалою було витребувано у відповідача докази з їх документальним підтвердженням про нараховане та фактично виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 (з урахуванням основних та додаткових видів грошового забезпечення та індексації) за період з 01.01.2023 по 31.07.2023.
07.02.2024 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, зважаючи на їх безпідставність. Згідно з позовними вимогами позивач просить нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2023 по 31.07.2023 на підставі приписів Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078. Вказана Постанова була прийнята Урядом з метою реалізації Закону України від 03.07.1991 №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення». Водночас, відповідно Законом України від 03.11.2022 №2710-ІХ «Про Державний бюджет на 2023 рік» зупинено на 2023 рік дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Отже, індексація грошового забезпечення позивача не здійснювалась у 2023 році, оскільки відповідно до п.3 Прикінцевих положень Закону України від 03.11.2022 №2710-ІХ «Про державний бюджет на 2023 рік» зупинено на 2023 рік дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Тому дії ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо не проведення індексації грошового забезпечення позивача в 2023 році ґрунтувалися на вимогах чинного законодавства та є правомірними.
У відзиві відповідачем викладено клопотання про визнання поважними причини пропуску строку на подання відзиву та поновлення строку, встановленого судом, на його подання.
Розглянувши клопотання відповідача, суд зазначає наступне.
Приписами частини першої статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Згідно з частиною п`ятою статті 162 КАС України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.
За змістом пункту 1 частини першої статті 175 КАС України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 10.01.2024 встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.
Копія ухвали суду від 10.01.2024 скерована сторонам, відповідачу засобами електронного зв`язку через Електронний суд. Згідно із довідкою про доставку електронного листа ухвала доставлена відповідачу 11.01.2024, отже граничний строк на подання відзиву 26.01.2024, водночас відзив сформований в Електронному суді 07.02.2024, тобто поданий із пропуском встановленого строку.
Положеннями статті 121 КАС України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.
Зі змісту доводів відповідача на обґрунтування клопотання вбачається, що останнім вказано на обставини великої кількості судових справ та значного навантаження працівників ІНФОРМАЦІЯ_5 , що зумовило несвоєчасність підготування відзиву.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та на час розгляду цього питання не припинив свою дію.
В силу положень частини першої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII у період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження, зокрема, судів.
Відповідно до статті 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII у умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
З урахуванням викладеного, враховуючи наведені відповідачем обставини, виходячи із завдань адміністративного судочинства, а також з метою забезпечення реалізації процесуальних прав учасників справи в умовах воєнного стану, суд приходить до висновку про наявність підстав для поновлення відповідачу строку на подання відзиву та приймає відзив до розгляду.
08.02.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він заперечує проти доводів відповідача, вказуючи про не врахування Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008 у справі №1-28/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення пункту 20 розділу ІІ «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на рік та про внесення законодавчих актів України. З огляду на викладене, просить не враховувати відзив при розгляді справи.
Щодо клопотання позивача про не врахування відзиву, суд зазначає наступне.
Відповідно до частині 8 статті 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Згідно із частиною 2 статті 159, частиною 1 статті 162 КАС України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. У відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.
Отже, відзив є заявою по суті, в якій відповідач викладає свої заперечення проти позову.
За змістом поданого відзиву відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову. Копію відзиву направлено позивачу та отримано, про що свідчить відповідь. При цьому, відзив містить усі необхідні реквізити, про обов`язкову наявність яких вказує частина перша статті 167 КАС України.
Процесуальних порушень щодо оформлення відзиву судом не встановлено та матеріали справи не містять.
З урахуванням викладеного, суд не знаходить правових підстав для відхилення відзиву відповідача та зазначає, що саме лише не погодження позивача з позицією відповідача не може слугувати підставою для не врахування його судом, оскільки розгляд і вирішення адміністративних справ здійснюється на засадах змагальності сторін та доведеності своїх доводів та заперечень.
14.03.2024 відповідачем подано заяву про залишення позову без розгляду.
Ухвалою суду від 18.03.2024 заяву відповідача задоволено, позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - залишено без розгляду.
Не погодившись з ухвалою суду, позивачем подано апеляційну скаргу.
Ухвалою суду від 17.06.2024 адміністративну справу прийнято до провадження, продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
19.06.2024 від відповідача надійшла заява про обставини, що мають преюдиційне значення.
Відповідно до частини п`ятої та восьмої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Згідно з частиною п`ятою статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення у порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним уважається строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального і процесуального права.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , документований паспортом громадянина України (ID-картка) № НОМЕР_2 , дата видачі 20.10.2021, орган, що видав 1210; має статус учасника бойових дій згідно з посвідченням серії НОМЕР_5 , виданого 03.08.2018; відповідно до відомостей з військового квитка серії НОМЕР_6 з 01.11.2021 зарахований на військову службу за контрактом.
Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 (по стройовій частині) від 26.01.2022 №14, старшого солдата ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_7 (по особовому складу) від 21 січня 2022 №8-РС на посаду водія відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_8 , який прибув із військової частини НОМЕР_8 АДРЕСА_1 , з 26 січня 2022 року зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення.
Згідно з витягом із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 (по стройовій частині) від 11.07.2022 №171 молодшого сержанта ОСОБА_1 з 11 липня 2022 року виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_8 , з усіх видів забезпечення.
Відповідно до витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 (по стройовій частині) від 12.07.2022 №168, молодшого сержанта ОСОБА_1 , призначеного наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) від 06.07.2022 року №39-РС на посаду провідного бухгалтера командування ІНФОРМАЦІЯ_9 , ВОС-900093А, який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 12 липня 2022 року зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення.
Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 (по стройовій частині) від 31.07.2023 №212, сержанта ОСОБА_1 з 31 липня 2023 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
19.09.2023 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою, в якій просив виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 26.01.2022 по 11.07.2022, з 12.07.2022 по 31.07.2023 відповідно до вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМ України №1078 від 17.07.2003.
У відповідь на заяву позивача ІНФОРМАЦІЯ_2 не було проведено нарахування та виплати індексації, а також не повідомлено про причини відмови у проведення такого розрахунку.
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо не врахування абзаців 4, 5, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 при нарахуванні індексації грошового забезпечення за період служби з 01.01.2023 по 31.07.2023, звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Нормами статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XI).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XI військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.
При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Спеціальним законом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 20ІІ-XII (далі - Закон № 2011-XII).
Відповідно до положень статті 1-2 вказаного Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Згідно із частинами першою-третьою статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII (далі - Закон №1282-XII у редакції на час спірних відносин).
Відповідно до статті 1 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно з положеннями статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Частиною першою статті 4 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Відповідно до частини другої статті 6 Закону №1282-ХІІ порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
З метою реалізації Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінетом Міністрів України постановою від 17.07.2003 № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок №1078), який визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, державних та приватних виконавців, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Для визначення правильності нарахування індексації грошового забезпечення необхідно керуватися положеннями абзаців третього-шостого пункту 5 Порядку №1078, якими врегульовано питання виплати суми індексації у місяці підвищення посадових окладів, а також виплати визначеної суми індексації до чергового підвищення тарифних ставок (окладів).
Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу (абзац третій пункту 5 Порядку №1078).
Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу (абзац четвертий пункту 5 Порядку №1078).
У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру (абзац п`ятий пункту 5 Порядку №1078).
До чергового підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку (абзац шостий пункту 5 Порядку №1078).
Таким чином, якщо у місяці підвищення посадового окладу розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення, індексація не нараховується. Якщо ж розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, індексація у цьому місяці розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. Зростання заробітної плати за рахунок інших її складових (без підвищення тарифних ставок (окладів)) не зменшує суму індексації на розмір підвищення заробітної плати. Проте у разі, коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.
Отже, індексація має спеціальний статус виплати з боку держави у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, зокрема, пенсії, стипендії; оплати праці (грошового забезпечення), які мають систематичний характер, а тому індексація є невід`ємною складовою частиною сум грошового забезпечення військовослужбовців.
Абзацом 18 пункту 3 Закону України «Про Держаний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-IX, який набрав чинності 01.01.2023, установлено зупинити на 2023 рік дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
В ході судового розгляду встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_9 у періоді з 12.07.2022 та з 31.07.2023 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
У межах спірних правовідносинах позивачем заявлено позовні вимоги щодо не врахування відповідачем абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078 при нарахуванні індексації грошового забезпечення за період служби, а саме: з 01.01.2023 по 31.07.2023.
Водночас, з матеріалів справи не встановлено нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення у спірний період.
Відповідачем у відзиві вказано, що у 2023 році індексація грошового забезпечення не здійснювалась.
Не нарахування та невиплата індексації грошового забезпечення позивачу обумовлена приписами абзацу 18 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» №2710-IX від 03.11.2022, яким зупинено на 2023 рік дію Закону №1282-XII.
Суд зазначає, що вказана норма є чинною та неконституційною не визнавалась.
Отже, підприємства, установи, організації у 2023 році звільнені від обов`язку здійснювати нарахування та виплату індексації доходів, зокрема, оплати праці (грошового забезпечення). Обчислення індексу споживчих цін для нарахування сум індексації у 2023 році не здійснюється.
При цьому, оскільки дію Закону №1282-XII зупинено на 2023 рік, то підзаконний нормативно-правовий акт - Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, який прийнятий на виконання вимог частини 2 статті 6 Закону №1282-XII, також не діє протягом 2023 року.
Суд також враховує, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.03.2024 у справі №160/1697/24 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Вказане судове рішення у справі №160/1697/24 набрало законної сили 23.05.2024.
Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У рішенні від 08.03.2024 у справі №160/1697/24 судом встановлено відсутнім факт протиправних дій ІНФОРМАЦІЯ_1 , який полягає у не проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2023 по 31.07.2023.
У постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 23.05.2024 у справі №160/1697/24 колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, а також ураховуючи те, що у 2023 році дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» призупинено, індексація грошового забезпечення у спірний період не виплачувалась позивачу та становила 0 грн., протиправних дій, що полягають у неврахуванні абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078, у спірних правовідносинах, які стверджує позивач, з боку відповідача допущено не було.
У відповідача не було обов`язку нараховувати та виплачувати позивачу індексацію грошового забезпечення у період з 01.01.2023 по 31.07.2023.
За таких обставин, підстав для перерахунку, доплати та виплати індексації грошового забезпечення (індексації-різниці) за період з 01.01.2023 по 31.07.2023 немає.
Щодо посилань позивача на те, що не проведення перерахунку та невиплата відповідачем індексації грошового забезпечення з 01.01.2023 по 31.07.2023 є протиправним обмеженням його конституційних прав та порушенням вимог Закону №1282-XII та Порядку № 1078, суд зазначає, що сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті. Однак, це не спростовує тої обставини, що на 2023 рік зупинено дію Закону №1282-XII положенням абзацу 18 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» №2710-IX від 03.11.2022, які є чинними та неконституційними не визнавались, а відтак підлягали застосуванню відповідачем у спірних правовідносинах.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Разом з тим, згідно з принципом змагальності позивач має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.
Натомість в даному випадку позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Враховуючи викладене, на підставі оцінки поданих доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи та системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позовна заява необґрунтована та задоволенню не підлягає.
Відповідно до статті 139 КАС України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Керуючись ст.ст. 9, 72-90, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.М. Бухтіярова