Справа № 360/1118/24
Суддя: К.Є. Петросян
Дата ухвалення: 2024-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

04 жовтня 2024 рокум. ДніпроСправа № 360/1118/24

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Петросян К.Є., розглянувши матеріали позовної заяви адвоката Єнокян Катерини Леонідівни в інтересах ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

25 вересня 2024 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява адвоката Єнокян Катерини Леонідівни в інтересах ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:

визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування грошового забезпечення в 2020, 2021, 2022, 2023 роках, з урахуванням прожиткового мінімуму доходів громадян встановленого для працездатних осіб станом на 1 січня того року, в якому проводилось нарахування, протиправною;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період служби з січня 2020 року по березень 2023 року, з урахування прожиткових мінімумів для працездатних осіб, відповідно станом на 1 січня 2020 року, 1 січня 2021 року, 1 січня 2022 року, 1 січня 2023 року, за вирахуванням фактично виплачених сум грошового забезпечення, податків та зборів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 28 листопада 2019 року по 02 березня 2023 року. За період служби ОСОБА_1 з 01 січня 2020 року по 02 березня 2023 року посадовий оклад та оклад за військове звання розраховувалися з урахуванням прожиткового мінімуму, взятого станом на 1 січня 2018 року, в розмірі 1762 гривні, замість розрахунку посадового окладу: в 2020 році враховуючи прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року в розмірі 2027 грн, в 2021 році за прожитковим мінімумом для працездатних осіб станом на 1 січня 2021 року в розмірі 2379 грн, в 2022 році за прожитковим мінімумом для працездатних осіб станом на 1 січня 2022 року в розмірі 2481 грн, в 2023 році за прожитковим мінімумом для працездатних осіб станом на 1 січня 2022 року в розмірі 2684 грн.

Оскільки надбавка за особливості проходження військової служби, премії та надбавка за вислугу років розраховувалися відповідно до посадового окладу, визначеного всупереч вимог Конституції та законів України з урахуванням прожиткового мінімуму взятого станом на 1 січня 2018 року, на думку позивача, дані виплати також нараховані та виплачені не в повному обсязі.

Листом від 09 квітня 2024 року на адресу військової частини НОМЕР_1 було направлено заяву в інтересах позивача про перерахунок грошового забезпечення та виплат.

За результатами розгляду заяви отримано лист військової частиниА0501 від 05 вересня 2024 року №22/3494, в якому останній зазначив, що здійснити перерахунок грошового забезпечення не представляється можливим, так як усі нарахування проводились відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704.

Не погоджуючись з бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення перерахунку грошового забезпечення, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Ухвалою від 30 вересня 2024 року залишено без руху позовну заяву адвоката Єнокян Катерини Леонідівни в інтересах ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії. Запропоновано представнику позивача усунути недоліки позовної заяви шляхом надання суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням інших підстав для поновлення строку, з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовною заявою в частині вимог за період з 19.07.2022 по 02.03.2023.

На виконання вимог вищевказаної ухвали суду від представника позивача 02 жовтня 2024 року надійшла заява про поновлення строку для звернення до адміністративного суду, в обґрунтування якої зазначено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 28 листопада 2019 року по 02 березня 2023 року. Після проодив службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 з 04.03.2023 по 05.03.2023, з 16.03.2023 по 05.03.2023 - в ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 06.05.2023 по 27.03.2024 - у військовій частині НОМЕР_1 . З 29.03.2024 позивач служить у ІНФОРМАЦІЯ_1 та є учасником бойових дій.

У зв`язку з введенням з 24.02.2022 воєнного стану позивач постійно перебуває на військовій службі і захищає суверенітет та територіальну цілісність країни.

Враховуючи воєнний стан, перебування позивача на військовій службі, відповідно до законодавства та статуту Збройних Сил України позивач не міг залишати частину для вирішення власних справ, що на думку позивача є обставинами, що значно ускладнюють або унеможливлюють своєчасне звернення до суду.

Представник позивача ще раз наголосила на тому, що позивач не є фахівцем в галузі права, а тому не має бути обізнаний в питаннях правильного нарахування грошового забезпечення. Відповідно, про можливість порушення свої прав позивач дізнався після звернення за правовою допомогою до фахівців в галузі права.

Представником позивача проводились заходи досудового врегулювання спору, а саме на адресу відповідача було скеровано заяву від 09.04.2024 про перерахунок грошового забезпечення та виплат, за результатами розгляду якої отримано лист відповідача тільки від 05.09.2024. Отже, досудове врегулювання спору та збір доказів зайняли значний час.

На сьогодні одним із основних завдань держави України є захист національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидія терористичній діяльності, а отже і запобігання порушенню та відновлення вже порушених прав, свобод та законних інтересів тих хто захищав та захищає суверенітет та територіальну цілісність нашої Держави.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 29 вересня 2022 у справі № 500/1912/22, де зазначено, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом, представник позивача просить визнати причини пропуску процесуального строку поважними та поновити позивачу пропущений процесуальний строк на подання позовної заяви.

Розглянувши заяву про поновлення строку для звернення до адміністративного суду, суд зазначає таке.

Заява представника позивача про поновлення строку звернення до суду, надана на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, містить обставини та підстави, яким судом правова оцінка вже була надана у відповідній ухвалі від 30 вересня 2024 року, внаслідок чого і запропоновано представнику позивача усунути недоліки позовної заяви шляхом надання суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням інших підстав для поновлення строку, з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовною заявою в частині вимог за період з 19.07.2022 по 02.03.2023.

Поряд з цим, суд зазначає таке.

Строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

У постанові від 17.09.2020 (справа №640/12324/19) Верховний Суд зазначив, що причина пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Позивач, маючи намір добросовісної реалізації належного йому права на судове оскарження дій суб`єкта владних повноважень, повинен діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне виконання своїх обов`язків, встановлених законом, як особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, має вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати усі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 10.09.2020 (справа №806/2321/16).

Крім того, Верховним Судом неодноразово, зокрема у постановах від 11 липня 2019 року у справі № 0940/1181/18, від 31 жовтня 2019 року у справі № 823/1915/18, від 22 січня 2020 року у справі № 826/4464/17, від 16 липня 2020 року у справі № 487/3042/16-а, була висловлена позиція, згідно з якою пропуск відповідного строку на звернення до суду через необізнаність щодо прийнятих актів законодавства або байдужість до своїх прав чи небажання скористатися цим правом не є поважними причинами пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс та інші проти Великобританії, рішення від 22 жовтня 1996 року, справа Девеер проти Бельгії, рішення від 27 лютого 1980 року)".

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.

У численній практиці Верховного Суду, в тому числі у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 308/12874/16-а, від 14 лютого 2019 року у справі № 805/3881/18-а від 01 грудня 2020 року у справі № 807/658/18, від 05 березня 2021 року у справі № 140/1738/19, Верховним Судом викладені висновки про те, що «поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Отже, поновленню підлягають лише такі встановлені законом процесуальні строки, які порушені з поважних причин. В свою чергу поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та не залежала від волевиявлення особи.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022. На теперішній час строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

В пункті 58 постанови від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що "введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку".

Представником позивача як підставу пропуску строку звернення до суду зазначено проходження позивачем військової служби під час дії воєнного стану.

Проте, факт перебування позивача на військовій службі не підтверджує наявність обставин, що ускладнювали або унеможливлювали своєчасне звернення до суду з цим позовом (як-то, факт перебування позивача в зонах проведення бойових дій та безпосереднє залучення його до здійснення функцій із захисту держави під час дії воєнного стану в Україні у відповідний період, факт цілодобового перебування на території військової частини упродовж всього періоду пропуску строку звернення до суду або перебування позивача на лікуванні у цей же період).

Тобто, жодних доказів на підтвердження того, що введення воєнного стану та перебування позивача на військовій службі вплинули на його обов`язок своєчасно звернутися до суду з позовом, представником позивача суду не надано.

При цьому суд враховує і ту обставину, що введення воєнного стану та перебування позивача на військовій службі не було перешкодою для подання цього позову до суду, що свідчить про те, що між вказаними обставинами та недотриманням строку звернення до суду з позовом відсутній прямий причинний зв`язок.

Доказів на підтвердження того, що позивач цілодобово перебував на території військової частини, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 чи ІНФОРМАЦІЯ_2 і не мав можливості своєчасно звернутись до суду, представником позивача також не надано.

За відсутності документів, які свідчать про наявність безпосереднього та прямого причинного зв`язку між пропуском позивачем строку звернення до суду і запровадженням в Україні воєнного стану та несенням позивачем військової служби, вказана позивачем причина не може бути визнана судом як поважна причина пропуску строку звернення до суду із цим позовом.

Також позовна заява та заява про поновлення строку звернення до суду не містять доказів на підтвердження того, що позивач був позбавлений можливості раніше отримати інформацію про складові свого грошового забезпечення та правові підстави її нарахування за спірний період з 2020 по 2023 роки, або доказів того, що відповідач чинив йому перешкоди в отриманні відповідної інформації та документів.

Посилання представника позивача на те, що позивач не є фахівцем в галузі права, а тому не міг бути обізнаний щодо правильності обрахунку грошового забезпечення є неприйнятними, оскільки по перше: це не позбавляє права та можливості звернутися за правничою допомогою до юриста, а по друге: це суперечать презумпції знання законодавства, суть якої полягає в тому, що кожен вважається таким, що знає закони.

Позивачем не наведено жодних обґрунтувань, чому він не звернувся за правничою допомогою до фахівця в галузі права вчасно, щоб уникнути питання пропуску строку звернення до суду.

Суд роз`яснює, що правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Цей обов`язок закріплений в частині першій статті 68 Конституції України, за змістом якої кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Разом з тим, обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тобто, закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідомий принцип права: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, який міститься в частині другій статті 68 Конституції України.

Той факт, що із адвокатським запитом про перерахунок грошового забезпечення представник позивача звернулася до відповідача лише у квітні 2024 року, на що отримала відповідь у вересні 2024 року, не змінює часу, з якого позивач повинен був або міг дізнатись про порушення своїх прав, оскільки зазначені суми виплачувалися протягом всього періоду проходження ним служби.

Зазначена дата свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, а є лише фактично штучно створеною новою часовою передумовою звернення з позовом до суду.

Крім того, суд звертає увагу представника позивача на те, що чинним законодавством не передбачено обов`язкового порядку досудового врегулювання спору в спірних правовідносинах.

У зв`язку з викладеним, вказані в заяві підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду визнаються судом неповажними, оскільки такі обставини не можна вважати об`єктивно непереборними, такими, що не залежать від волевиявлення особи, яка звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Відповідно до частин першої та другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Отже наведені позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду причини пропуску строку не можуть вважатися поважними,

Суд зазначає, що згідно із ухвалою від 30 вересня 2024 року про залишення позовної заяви без руху, позивач не був обмежений у праві надання доказів на підтвердження наявності поважних причин пропуску строку, передбаченого для звернення до суду.

На думку суду, самі по собі вказані доводи не впливають на можливість позивача дізнатися про порушення своїх прав у відповідній частині вимог, в тому числі за участю представника, чого позивачем тривалий час не було здійснено, що свідчить про триваючу пасивну поведінку позивача.

За наведених обставин, суд вважає зазначені представником позивача підстави для поновлення позивачу строку звернення до суду неповажними.

Доказів існування обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду представником позивача не надано.

Відтак, суд дійшов висновку, що заява представника позивача про поновлення строку для звернення до адміністративного суду не містить поважних причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом в частині вимог за період з 19.07.2022 по 02.03.2023.

Відповідно до частини другої статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно з пунктами 1 та 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху у встановлений судом строк; у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Беручи до уваги ту обставину, що представником позивача не надано суду доказів, які б свідчили про існування обставин, що об`єктивно перешкоджали позивачу звернутись з даним позовом до суду у межах строків, встановлених законом, а судом з позовної заяви та доданих до неї матеріалів не встановлено підстав для визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду, суд дійшов висновку, що адміністративний позов в частині позовних вимог про:

визнання бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 02.03.2023 з урахуванням прожиткового мінімуму доходів громадян встановленого для працездатних осіб станом на 1 січня того року, в якому проводилось нарахування, протиправною;

зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період служби з 19.07.2022 по 02.03.2023 з урахування прожиткових мінімумів для працездатних осіб відповідно станом 1 січня 2022 року, 1 січня 2023 року за вирахуванням фактично виплачених сум грошового забезпечення, податків та зборів,

підлягає поверненню внаслідок визнання судом вказаних в клопотанні про поновлення строку звернення до суду підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду неповажними.

Суд звертає увагу на те, що згідно з приписами частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись статтями 123, 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

Позовну заяву адвоката Єнокян Катерини Леонідівни в інтересах ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог про:

визнання бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 02.03.2023 з урахуванням прожиткового мінімуму доходів громадян встановленого для працездатних осіб станом на 1 січня того року, в якому проводилось нарахування, протиправною;

зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період служби з 19.07.2022 по 02.03.2023 з урахування прожиткових мінімумів для працездатних осіб відповідно станом 1 січня 2022 року, 1 січня 2023 року за вирахуванням фактично виплачених сум грошового забезпечення, податків та зборів, повернути позивачу.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяК.Є. Петросян