Справа № 200/3111/24
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 року справа №200/3111/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2024 року (повне судове рішення складено 01 серпня 2024 року) у справі № 200/3111/24 (суддя в І інстанції Аканов О.О.) за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язати призначити пенсію,

УСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі Управління) про:

визнання протиправним та скасування рішення від 01.05.2024 №21 про відмову в призначенні пенсії за віком;

зобов`язання призначити пенсію за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058).

Позов обґрунтований тим, що рішенням відповідача позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 30 років. Як вбачається з рішення, згідно наданих документів та індивідуальних відомостей страховий стаж заявниці на дату звернення становить 24 роки 0 місяців 5 днів. До страхового стажу не зараховано: період роботи згідно трудової книжки колгоспника 20.09.1982 НОМЕР_1 в колгоспі «Заря» з 01.07.1981 по 01.11.1991, оскільки підстава внесення відомостей щодо встановленого та відпрацьованого мінімуму фактичної участі у громадському господарстві не містить документів із зазначенням номеру та дати за кожен рік; період роботи згідно трудової книжки від 01.10.1981 НОМЕР_2 в ОРС з-да імені Ілліча з 01.10.1981 по 30.03.1982, оскільки в записі про звільнення відсутня підстава (документ, його дата та номер) та зазначений період має перетин з роботою в колгоспі; періоди роботи в Республіці Польща згідно наданих довідок, оскільки зарахування стажу, набутого на території Польщі, проводиться відповідно до Угоди між Україною та Республікою Польща про соціальне забезпечення від 18.05.2012.

Позивач не згодна з прийнятим рішенням, тому звернулась з позовом до суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Місцевий суд зазначив, що оскільки у прохальній частині позовної заяви відсутні будь-які позовні вимоги щодо зарахування періодів роботи позивача, то в задоволенні позову слід відмовити.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд не встановив жодного факту, не надав оцінки жодному доказу, наданого позивачем. Тобто, суд першої інстанції, не вирішивши питання законності/незаконності прийнятого відповідачем рішення про відмову в призначенні пенсії, дійшов висновку, що позивачем невірно сформульовано позовні вимоги щодо способу захисту порушеного права. Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом НОМЕР_3 .

23.04.2024, тобто досягнувши 60-річного віку, позивачка звернулась до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням відповідача від 01.05.2024 №21 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 30 років.

В рішенні зазначено, що згідно наданих документів та індивідуальних відомостей страховий стаж заявниці на дату звернення становить 24 роки 0 місяців 5 днів. До страхового стажу не зараховано: період роботи згідно трудової книжки колгоспника 20.09.1982 НОМЕР_1 в колгоспі «Заря» з 01.07.1981 по 01.11.1991, оскільки підстава внесення відомостей щодо встановленого та відпрацьованого мінімуму фактичної участі у громадському господарстві не містить документів із зазначенням номеру та дати за кожен рік; період роботи згідно трудової книжки від 01.10.1981 НОМЕР_2 в ОРС з-да імені Ілліча з 01.10.1981 по 30.03.1982, оскільки в записі про звільнення відсутня підстава (документ, його дата та номер) та зазначений період має перетин з роботою в колгоспі; періоди роботи в Республіці Польща згідно наданих довідок, оскільки зарахування стажу, набутого на території Польщі, проводиться відповідно до Угоди між Україною та Республікою Польща про соціальне забезпечення від 18.05.2012.

Вирішуючи спірні правовідносини суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон № 1058-IV), пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 16 Закону №1058-IV, застрахована особа має право на отримання пенсійних виплат на умовах і в порядку, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: […] з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; […].

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: […] з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років; […].

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: […] з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 15 до 20 років […].

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно статті 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII Про пенсійне забезпечення (далі - Закон № 1788-ХІІ) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

В рішенні від 01.05.2024 №21 відповідачем відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 30 років. Страховий стаж позивача складає 24 роки 0 місяців 5 днів.

Позивачем подано позов до суду з позовними вимогами до відповідача, а саме : визнання протиправним та скасування рішення від 01.05.2024 №21 про відмову в призначенні пенсії за віком та зобов`язання призначити пенсію за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», але, як зазначено вище, місцевий суд, відмовляючи в позові, зазначив, що в прохальній частині позовної заяви відсутні будь-які позовні вимоги щодо зарахування періодів роботи позивача.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 5 КАС України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в прохальній частині позову власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.

Зміст позовних вимог - це вимоги позивача (предмет позову). Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів.

Іншими словами зміст позовних вимог - це максимально чітко і зрозуміло сформовані визначення способу захисту порушеного права, свободи чи інтересу у прохальній частині позову.

Також згідно із частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом зазначеної норми це право суд може здійснити за результатом розгляду справи за наявності на це підстав.

Тобто процесуальний закон надає право (не обов`язок) суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів.

Таким чином, окружний суд дійшов висновку, що оскільки у прохальній частині позовної заяви відсутні будь-які позовні вимоги щодо зарахування періодів роботи позивача то в задоволенні позову слід відмовити.

Проте, з такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія апеляційного суду.

Як зазначалось вище, позивачка звернулась до суду з позовом до Управління про:

визнання протиправним та скасування рішення від 01.05.2024 №21 про відмову в призначенні пенсії за віком;

зобов`язання призначити пенсію за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 1058-ІV.

Цим вимогам судом першої інстанції взагалі не надано жодної правової оцінки.

Тобто, суд першої інстанції, не вирішивши питання законності/незаконності прийнятого відповідачем рішення про відмову в призначенні пенсії, не дослідивши докази на підтвердження доводів позивача про наявність у неї права на призначення пенсії, дійшов хибного висновку, що позивачем невірно сформульовано позовні вимоги щодо способу захисту порушеного права.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, для чого мав скористатись приписами другого речення частини другої статті 9 КАС України, згідно яких суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Щодо суті спору.

Згідно частини 1 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Приписами частини 2 статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок […] Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом […] Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років (частина 4 статті 24 Закону № 1058-IV).

Відповідно до ст. 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Відповідно до ст. 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 (далі - Порядок №637).

Згідно п. 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Документи можуть бути подані в електронному вигляді з накладенням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису. Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.

Згідно п. 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження стажу роботи приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

В даному випадку відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 від 20.09.1982 наявний наступний стаж роботи:

- 01 липня 1981 року прийнята в члени колгоспу «Зоря комунізму» Новоазовського району Донецької області;

- 01 листопада 1991 року дано вихід з членів колгоспу згідно поданої заяви.

- 01 липня 1981 року направлена на роботу до тваринництва лаборантом;

- 01 квітня 1982 року направлена на роботу в контору колгоспу секретарем правління;

- 20 вересня 1988 року завгосп дитячого садочка;

- 25 жовтня 1990 року бухгалтер;

Крім того, на стор. 18 19 трудової книжки НОМЕР_1 від 20.09.1982 наявні записи щодо трудової участі в громадському господарстві за період з 1981 по 1991 роки.

З аналізу даних третього стовпчику «Принятый колхозом годовой минимум трудового участия в общественном хозяйстве» та четвертого стовпчику «Выполнение годового минимума трудового участия в общественном хозяйстве» таблиці, можна встановити, що позивачем не тільки виконано, але й перевиконано річний мінімум трудової участі у громадському господарстві.

Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємстві, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 червня 1974 року №162 (в редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02 серпня 1985 року №252 зі змінами, що внесені постановою Державного комітету СРСР з праці та соціальним питанням від 19 жовтня 1990 року №412) (далі Інструкція №162).

Згідно п. 1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно п. 2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше вчиняється адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого терміну від часу прийому на роботу.

Відповідно до п. 2.17 Інструкції №162 у трудові книжки за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів наступних документів наступні записи […]: г) про роботу як члена колгоспу - у тих випадках, коли чинним законодавством передбачено залік цієї роботи до загального трудового стажу робітників і службовців.

Згідно п. 8.1 Інструкції №162 контроль за дотриманням порядку ведення трудових книжок здійснюється у порядку, передбаченому постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС від 6 вересня 1973 р. № 656 "Про трудові книжки робітників та службовців".

Відповідно до п. 18 Постанови Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС від 6 вересня 1973 р. № 656 "Про трудові книжки робітників та службовців" відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, яка призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Відповідно пункту 2 постанови Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310 "Про трудові книжки колгоспників" (була чинна на час внесення записів до трудової книжки) трудова книжка колгоспника являється основним документом про трудову діяльність членів колгоспу.

Відповідно до статей 3, 48 Примірного статуту колгоспників, прийнятого ІІІ Всесоюзним з`їздом колгоспників 27.11.1969, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28.11.1969, громадяни СРСР приймались в члени колгоспу на підставі заяви, яка розглядалася спочатку правлінням колгоспу, після чого прийом у члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління.

Згідно пунктів 1, 2, 6 Основних Положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу. Всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Також слід відмітити про встановлений зразок трудової книжки колгоспника, відповідно до якого трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: ІІІ "членство в колгоспі", де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення, відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV "відомості про роботу" - відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V "трудова участь у громадському господарстві" - встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Відповідно до пункту 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки. Трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.

Верховний Суд у постановах від 28.02.2018 року у справі №428/7863/17, від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а, від 04.09.2018 року у справі №423/1881/17, від 29.03.2019 року у справі №548/2056/16-а, від 25 квітня 2019 року у справі №593/283/17, 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а неодноразово висловлював позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії. Крім того, підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки чи довідках.

Згідно правової позиції Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17, зазначено […] "на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Слід також зазначити, що м. Новоазовськ Донецької області з 2014 року є тимчасово окупованою територією та непідконтрольною українській владі. Відтак, отримати будь-які додаткові документи щодо уточнення спірного періоду не виявляється можливим.

Отже, відповідач, відмовляючи позивачу у зарахуванні вищенаведеного спірного періоду до стажу роботи під час призначення пенсії за віком, застосував суто формальний підхід, що не відповідає принципу верховенства права.

Тобто в розрізі цієї справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянка України, позивачка наділена правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28.08.2018 у справі №175/4336/16-а, від 25.09.2018 у справі №242/65/17, від 27.02.2019 у справі №423/3544/16-а, від 11.07.2019 у справі №242/1484/17, від 31.03.2020 у справі №127/16245/17.

Отже, весь період роботи в колгоспі «Зоря комунізму» Новоазовського району Донецької області з 01 липня 1981 року по 01 листопада 1991 року, який становить 10 років 4 місяці 1 день відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 від 20.09.1982, протиправно не зарахований до страхового стажу позивачки.

При цьому згідно розрахунку стажу (Форма РС-право), за цей спірний період позивачці до страхового стажу зараховано 6 років - періоди догляду за дитиною до 3 років:

- 07.08.1983 06.08.1986;

- 23.04.1987 22.04.1990.

Відтак, відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу позивачки не 10 років 4 місяці 1 день, як стверджував представник позивачки, а 4 роки 4 місяці 1 день.

Також відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 від 20.09.1982, позивачка працювала:

- 10 жовтня 2000 року 15 квітня 2001 року опалювач в цеху електрозв`язку №6 в м. Новоазовськ (0 років 6 місяців 6 днів) - ЗАРАХОВАНИЙ відповідачем до стажу;

- 15 жовтня 2001 року 16 квітня 2002 року опалювач в цеху електрозв`язку №6 в м. Новоазовськ (0 років 6 місяців 2 дні) - ЗАРАХОВАНИЙ відповідачем до стажу з 01.11.2001;

- 28 жовтня 2004 року 15 квітня 2005 року опалювач цеху електрозв`язку №6 м. Новоазовськ (0 років 5 місяців 18 днів) - ЗАРАХОВАНИЙ відповідачем до стажу;

- 09 грудня 2005 року 15 квітня 2006 року опалювач цеху електрозв`язку №6 м. Новоазовськ (0 років 4 місяці 7 днів) - ЗАРАХОВАНИЙ відповідачем до стажу.

Тут слід зауважити, що згідно п. 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. Тому період з 15 по 31 жовтня 2001 року (до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, який було впроваджено згідно Закону № 1058, що набрав чиннності з 01.01.2004), тобто, 17 днів протиправно не зараховано відповідачем до страхового стажу.

Далі, відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 від 01.10.1981 наявний наступний стаж:

- 01 жовтня 1981 року 30 березня 1982 року учень продавця в магазинах продовольчих товарів Відділу робітничого постачання Маріупольського металургійного комбінату ім. Ілліча (0 років 5 місяців 30 днів) НЕ ЗАРАХОВАНИЙ відповідачем до стажу;

- 01 листопада 1991 року 01 серпня 1995 року - буфетник 3 розряду Новоазовського об`єднання громадського харчування (3 роки 9 місяців 1 день) - ЗАРАХОВАНИЙ відповідачем до стажу;

- 06 жовтня 1997 року 16 грудня 1999 року учень електромонтера, електромонтер Новоазовського технічного вузла електрозв`язку (2 роки 2 місяці 11 днів) - ЗАРАХОВАНИЙ відповідачем до стажу;

- 21 березня 2000 року 20 квітня 2000 року Голова дільничної комісії Донецької обласної комісії з всеукраїнського референдуму (0 років 0 місяців 30 днів) - ЗАРАХОВАНИЙ відповідачем до стажу;

- 23 лютого 2002 року 04 квітня 2002 року Заступник голови дільничної виборчої комісії №65 Окружної виборчої комісії №63 (0 років 1 місяць 10 днів) - ЗАРАХОВНИЙ відповідачем до стажу;

- 14 квітня 2002 року 06 травня 2002 року землемір Красноармійської сільської ради Новоазовського району Донецької області (0 років 0 місяців 23 дні) - ЗАРАХОВАНИЙ відповідачем до стажу;

- 07 травня 2002 року 01 жовтня 2004 року спеціаліст 2 категорії Красноармійської сільської ради Новоазовського району Донецької області (2 роки 4 місяці 25 днів) - ЗАРАХОВАНИЙ відповідачем до стажу;

- 02 жовтня 2004 року - 04 лютого 2005 року Заступник голови дільничної виборчої комісії Територіальної виборчої комісії №63 (0 років 4 місяці 3 дні) - ЗАРАХОВАНИЙ відповідачем до стажу;

- 27 грудня 2006 року 10 грудня 2014 року спеціаліст-землевпорядник Красноармійської сільської ради Новоазовського району Донецької області (7 років 11 місяців 14 днів) - ЗАРАХОВАНИЙ відповідачем до стажу по 31.07.2014.

Колегія суддів вважає правомірним зарахування відповідачем до страхового стажу позивачки період роботи в Красноармійській сільській раді Новоазовського району Донецької області саме по 31.07.2014, оскільки загальновідомо проведення в цей час на вказаній териорії антитерористичної операції, відсутності контролю за цією територією української влади. При цьому згідно ІНДИВІДУАЛЬНИХ ВІДОМОСТЕЙ ПРО ЗАСТРАХОВАНУ ОСОБУ з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5) за період з 01.08.2014 стосовно позивачки відсутні відомості не лише про сплату страхових внесків, а й щодо нарахування заробітної плати, тобто, виконання нею трудової функції.

Як зазначалось вище, період з 01 жовтня 1981 року по 30 березня 1982 року відповідачем не зараховано до страхового стажу, оскільки зазначений період має перетин з роботою в колгоспі. Колегією суддів такі доводи визнаються обгрунтуваними, оскільки календарний період зараховується до страхового стажу в одинарному розмірі, незалежно від роботи за сумісництвом і т.і.

Представник позивача не заперечував правомірності такого підходу, зазначивши в позовній заяві, що за вирахуванням стажу роботи з 01 жовтня 1981 по 30 березня 1982 учень продавця в магазинах продовольчих товарів Відділу робітничого постачання Маріупольського металургійного комбінату ім. Ілліча (0 років 5 місяців 30 днів) стаж становить 29 років 1 місяць 0 днів.

За підрахунками апеляційного суду, з огляду на визначення пенсійним органом страхового стажу позивачки 24 роки 0 місяців 5 днів та протиправного незарахування відповідачем 4 років 4 місяці 18 днів, її стаж складе 28 років 4 місяці 23 дні.

В будь-якому випадку стаж позивачки не досягає 30 років, що є обов`язковою підставою для призначення пенсії: відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1058-ІV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Проте, при зверненні за призначенням пенсії позивачка надала документи про роботу в Республіці Польща, тобто, зауважувала на необхідності зарахування такого періоду до свого страхового стажу.

В даному випадку позивачем до заяви долучено скановану копію довідки з ZUS (Управління соціального страхування) від 19.03.2024 з офіційним перекладом з польської на українську мову. Даним документом підтверджено наявність стажу роботи на території Республіки Польща.

Крім того, до заяви про призначення пенсії надано скановані копії довідок з установи «Самостійний державний заклад охорони здоров`я» від 28.02.2024 за періоди роботи з 01.02.2018 по 31.01.2024 з офіційним перекладом з польської на українську мову. Вищенаведеними довідками підтверджується наявність стажу роботи та розмір заробітної плати, отриманої позивачем на території Республіки Польща.

Надаючи вищенаведені документи, позивач заявив відповідачу про наявність стажу, отриманого на території іншої держави, з якою в України укладений міжнародний договір у галузі пенсійного забезпечення.

На думку відповідача, для зарахування стажу роботи, набутого в Республіці Польща, позивачка має звернутися по допомогу до Пенсійного фонду України з зазначеним пакетом документів для оформлення формулярів зв`язку, форма яких чітко затверджена. Після отримання ПФУ офіційної відповіді від Республіки Польща буде прийнято рішення про зарахування стажу для визначення права на пенсію. Документи, надані позивачкою, не є встановленими формулярами зразку та не підтверджують стаж роботи за кордоном.

З цього приводу колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону № 1058-IV, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

З 01.01.2014 набула чинності Угода між Україною та Республікою Польща про соціальне забезпечення від 18.05.2012 (далі - Угода), ратифікована Законом №458-VII від 05.09.2013.

Відповідно до п.4 ст. 2 ця Угода застосовується: стосовно України - до законодавства щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування, що стосується: пенсії за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника, за вислугу років відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до ст. 10 Угоди періоди страхового стажу, набуті відповідно до законодавства кожної із Договірних Сторін, враховуються, у разі необхідності, при визначенні права на допомогу та періоду її виплати, за умови, якщо вони не співпадають.

Відповідно до ст. 12 Угоди якщо законодавство однієї Договірної Сторони ставить в залежність набуття, збереження або поновлення права на пенсію від набуття страхового стажу, то компетентна установа цієї Договірної Сторони враховує, у необхідному обсязі, страховий стаж, набутий відповідно до законодавства іншої Договірної Сторони так, ніби цей страховий стаж набутий відповідно до законодавства, яке вона застосовує, за умови, що цей стаж не співпадає.

Згідно ст. 6 АДМІНІСТРАТИВНОГО ДОГОВОРУ щодо застосування Угоди між Україною та Республікою Польща про соціальне забезпечення, підписаного 18 травня 2012 року, компетентна установа Договірної Сторони, яка отримує заяву про допомогу (згідно п.9 ч.1 ст.1 Угоди "допомога" - пенсія та інші види грошової допомоги, передбачені законодавством Договірної Сторони, з урахуванням усіх доплат, надбавок та підвищень, які стосуються цих виплат), що надається відповідно до законодавства іншої Договірної Сторони, згідно із статтею 24 Угоди, на відповідному формулярі надсилає запит до компетентної установи іншої Договірної Сторони разом з усіма наявними документами та інформацією, які необхідні компетентній установі іншої Договірної Сторони для визначення прав заявника.

Компетентні установи обох Договірних Сторін з використанням відповідних формулярів здійснюють невідкладний обмін наявними документами та інформацією, необхідними для ухвалення остаточного рішення щодо заяви про виплати, а також інформують одна одну щодо всіх обставин, що мають значення для права, розміру та виплати допомоги.

Компетентна установа кожної з Договірних Сторін за власний рахунок передає компетентній установі іншої Договірної Сторони, на її запит, всю інформацію та наявну медичну документацію, яка стосується інвалідності (непрацездатності) заявника або отримувача допомоги.

Компетентна установа Договірної Сторони, якій було подано заяву про допомогу, перевіряє відомості щодо заявника та членів його сім`ї. Види інформації, яка перевіряється, погоджують установи зв`язку обох Договірних Сторін.

Так, 4-5 лютого 2014 року у м. Львові відбулася зустріч представників Пенсійного фонду України та Установи соціального страхування Республіки Польща (ZUS) щодо узгодження процедур дій та бланків формулярів зв`язку, передбачених для застосування при реалізації Угоди між Україною та Республікою Польща про соціальне забезпечення, яка була підписана 18 травня 2012 року, які були оформлені відповідним Протоколом.

Згідно вказаного Протоколу сторони, на виконання пункту 2 статі 2 Адміністративного договору щодо застосування Угоди було обговорено та погоджено двомовні формуляри стосовно пенсійного забезпечення для співпраці при реалізації положень Угоди: для Української Сторони UA-PL 5, UA-PL 6, UA-PL 8, UA-PL 9, UA-PL 10 та UA-PL 12; для Польської Сторони PL-UA 5, PL-UA 6, PL-UA 7, PL-UA 11, PL-UA 12 та PL-UA 13. Зразки формулярів додано до Протоколу.

Якщо проаналізувати зміст вищенаведених формулярів зв`язку, то можна дійти висновку, що формуляри UA-PL 5, UA-PL 6, UA-PL 8, UA-PL 9, UA-PL 10 та UA-PL 12 заповнюються компетентним органом Республіки Україна та надсилаються компетентному представницькому органу Республіки Польща. Формуляри PL-UA 5, PL-UA 6, PL-UA 7, PL-UA 11, PL-UA 12 та PL-UA 13 - навпаки.

Формуляр зв`язку UA-PL 5 не містить жодного розділу, який передбачав би підпис людини, яка звертається за пенсією. Але при цьому наявний розділ 9 «Установа, що заповнює формуляр» з підрозділами 9.1 «Назва», 9.2 «Адреса», 9.3 «Печатка», 9.4 «Дата», 9.5 «Підпис». Отже, формуляр зв`язку є документом, який заповнюється та надсилається саме компетентним органом державної влади, а не людиною, яка набула стаж роботи на території іншої договірної сторони міжнародної угоди.

В даному випадку територіальний орган Пенсійного фонду України самоусунувся від виконання приписів ч.1 ст. 6 АДМІНІСТРАТИВНОГО ДОГОВОРУ щодо застосування Угоди між Україною та Республікою Польща про соціальне забезпечення.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій (далі Порядок №22-1) затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до п. 1.1 Порядку №22-1 заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/ перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).

Пункт 1.7 Порядку №22-1 визначає, що звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Відповідно до пункту 1.8 Порядку №22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви […] Якщо наявних документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон).

Відповідно до п. 2.1 Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: 1) документ, що засвідчує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), надається у разі відсутності в паспорті громадянина України або свідоцтві про народження інформації про реєстраційний номер облікової картки платника податків; 2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного стажу роботи). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).

Відповідно до абзацу 12 підпункту 2 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 особи, яким пенсія призначається відповідно до міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення, надають документи про стаж, передбачені Порядком підтвердження наявного трудового стажу, а за періоди роботи після 01 січня 2004 року додатково надається інформація, отримана органами, що призначають пенсію, від відповідних фондів держав-учасниць міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення (в довільній формі) про сплату страхових внесків.

Відповідно до пункту абзацу 1 підпункту 3 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 для підтвердження заробітної плати за період страхового стажу з 01 липня 2000 року орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу (додатки 3, 4 до Положення).

Відповідно до абзацу 5 підпункту 3 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 особи, яким пенсія відповідно до міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення призначається з урахуванням заробітної плати, отриманої за періоди роботи на територіях держав-учасниць міжнародних договорів (угод), надають довідки про заробітну плату для призначення пенсії (з розбивкою по місяцях), видані підприємствами, установами чи організаціями (їх правонаступниками), де працювала особа, або архівними установами.

Згідно п. 4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

В даному випадку відповідачем всупереч вимог статті 4, 24 Закону № 1058-IV, ст. 56 Закону №1788-XII до стажу позивача зараховано не всі періоди, що свідчить про порушення вимог п. 4.7 Порядку №22-1 щодо всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих позивачем документів для призначення пенсії. Всупереч встановленому Законом №1058 порядку зарахування стажу особи, та всупереч вимогам міжнародних актів по взаємовідносинах між Польщею та Україною, які регулюють спірні правовідносини та про які зазначено вище, - відповідачем не здійснено заходів щодо направлення формулярів зв`язку до компетентних органів Республіки Польща з метою отримання додаткових документів щодо заявленого стажу позивачем.

Суд звертає увагу, що за вимогами пункту 2.1 Порядку № 22-1 за періоди роботи після 01 січня 2004 року додатково надається інформація, отримана саме органами, що призначають пенсію, від відповідних фондів держав - учасниць міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення (в довільній формі) про сплату страхових внесків, а не особою, яка звернулася із заявою про призначення пенсії.

Таким чином, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області 01.05.2024 №21 про відмову в призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню.

В той же час, оскільки наявного в Україні страхового стажу не достатньо для призначення пенсії, а стаж роботи в Республіці Польща не підтверджений у відповідності до вимог міжнародно-правового договору, підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання призначити пенсію за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 1058, - поки не існує. Така вимога є передчасною, тому не може бути задоволена судом.

Відтак, для ефективного захисту прав позивачки колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати Управління повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком від 23.04.2024 відповідно до Закону № 1058, з урахуванням висновків суду, викладених в цій постанові.

Так, при повторному розгляді цієї заяви слід зарахувати до страхового стажу позивачки відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 від 20.09.1982: незараховані періоди роботи в колгоспі «Зоря комунізму» Новоазовського району Донецької області з 01 липня 1981 року по 01 листопада 1991 року, а також період роботи з 15 по 31 жовтня 2001 року.

Крім того, на відповідному формулярі слід надіслати запит до компетентної установи Республіки Польща для визначення прав заявника, а після отримання відповідної інформації прийняти обгрунтоване рішення по суті заяви про призначення пенсії за віком від 23.04.2024.

Тобто, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо судових витрат.

При зверненні до суду першої інстанції позивачем сплачено судовий збір в розмірі 968,96 грн згідно квитанції №0.0..1 від 20.05.2024.

Також, в позовній заяві позивач просив стягнути на його користь сплачену суму гонорару адвоката за надання правничої допомоги в розмірі 18000 грн.

Відповідач заперечував проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, посилаючись на характер спірних правовідносин та складність справи.

Крім того, за подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір в розмірі 968,96 *150% = 1453,44 грн.

Також в апеляційній скарзі позивач просив стягнути на його користь сплачену суму гонорару адвоката за надання правничої допомоги в апеляційній інстанції в розмірі 9000 грн.

15.05.2024 між адвокатом Звонарьовим В.В. та Демченко Г.І. укладено договір про надання правничої допомоги, а 07 серпня 2024 року додатковий договір до нього. За умовами договору гонорар адвоката в суді апеляційної інстанції складає 9 000 грн.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 - 3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Приписами ч. 4 ст. 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Отже, положеннями КАС України передбачено відшкодування витрат на професійну правничу допомогу виключно адвокатам; заявлена до стягнення сума витрат має бути співмірною з наданими послугами, обґрунтованою та пропорційною до предмета спору, ці витрати мають бути пов`язаними з розглядом справи та підтверджені відповідними доказами.

Суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 816/416/18, від 02.08.2022 у справі № 640/14930/20.

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд доходить висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

При цьому посилання відповідача на відсутність детального опису робіт адвоката, не заслуговують на увату.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 зазначив наступне: «[…] Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, Суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним».

Водночас, відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Варто вказати, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції присуджує позивачу часткове відшкодування судових витрат зі сплати судового збору в сумі 1211,00 грн, виходячи з наступного розрахунку: (968,96 + 1453,44) : 2.

Враховуючи зміст позову, частковість задоволення позовних вимог та апеляційної скарги, яка в білльшості своїй відтворює зміст позовної заяви, складність даної адміністративної справи, яка відноситься до справ незначної складності та розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, апеляційний суд вважає необхідним стягнути на користь позивачки суму судових втрат на професійну правничу допомогу за першу та апеляційну інстанції в загальному розмірі 10 000,00 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню, з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2024 року у справі № 200/3111/24 скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: 84122, Донецька область, м.Слов`янськ, площа Соборна, буд. 3, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язати призначити пенсію задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 01.05.2024 №21 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_2 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про призначення пенсії за віком від 23.04.2024 відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків апеляційного суду, викладених в цій постанові.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ЄДРОПУ 13486010) сплачені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 (десять тисяч) гривень, а загалом в розмірі 11 211 (одинадцять тисяч двісті одинадцять) гривень.

Повне судове рішення 03 жовтня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук