Справа № 990/311/24
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2024-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 жовтня 2024 року

(про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі)

м. Київ

справа №990/311/24

адміністративне провадження № П/990/311/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Васильєвої І.А. (головуючий суддя), судді: Ханова Р.Ф., Олендер І.Я., Гімон М.М., Юрченко В.П., перевіривши адміністративний позов ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, Верховної Ради України про визнання незаконними та протиправними, такими, що не відповідають Конституції України актів, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

28 вересня 2024 року ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , інн: НОМЕР_1 ) (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Верховного Суду, як суду першої інстанції, з позовною заявою до Президента України Зеленського Володимира Олександровича (далі - відповідач 1, Президент), Верховної Ради України (далі - відповідач 2, Верховна Рада), у якій просить Суд:

1) визнати усі укази Президента України про введення та наступне продовження «Воєнного стану» незаконними та протиправними;

2) визнати усі акти Верховної Ради України про затвердження та наступне продовження «Воєнного стану» такими, що не відповідають актам вищої юридичної сили України;

3) визнати Закон України «Про правовий режим воєнного стану» № 389-VIII таким, що не відповідає актам вищої юридичної сили України;

4) призначити відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 771 000 грн.

Позовна заява надійшла до Верховного Суду 30 вересня 2024 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує незаконністю та неконституційністю оскаржуваних ним актів Президента України та Верховної Ради України, зокрема зазначає, що останні прийняті в порушення вимог статей 19, 53, 106 Конституції України, що в сукупності порушує його конституційні права, зокрема: 1) обирати Президента України та Верховну Раду України, внаслідок не виконання владою обов`язку своєчасно призначати вибори; 2) право особи на життя, оскільки влада за доводами позивача зобов`язує останнього, як громадянина, який відслужив армію у період 1995-1997 роках й не досягнув 60-річного віку, вмирати за країну без введення стану війни; 3) право на честь та гідність, оскільки в травні 2022 року у ІНФОРМАЦІЯ_1 його, як громадянина зобов`язали завжди мати при собі виданий йому на руки приписний документ «до особистого розпорядження» і пред`являти його для перевірки й на вимогу патрульних, що, як вказав позивач, у нього, як у єврея, асоціюється із «жовтою зіркою» часів нацистських гетто, причиняючи глибокі страждання; 4) право на свободу та особисту недоторканість, оскільки працівникам ІНФОРМАЦІЯ_1 надані повноваження затримувати особу та примусово доставляти її; 5) право особи на недоторканість житла, оскільки, як вказує позивач, до нього неодноразово навідувалися військовослужбовці, та, посилаючись на усний дозвіл місцевої влади, намагалися зайняти житло, яке, за доводами позивача, на їх особисту думку «залишено порожнім», а тому вони мають право займати його; 6) право особи на тайну кореспондування, оскільки як зазначає позивач, будучи неодноразово протиправно затриманим на блокпосту, його змушували фізичною силою показувати увесь вміст особистого телефону; 7) право на свободу думки та слова, оскільки заборона виступати за дипломатичне врегулювання конфлікту з РФ та правовий спосіб витребування з неї відшкодування, - введена незаконно; 8) право на свободу світогляду та віросповідання, оскільки, спираючись на незаконний акт щодо введення воєнного стану, була заборонена церков, до якої, як зазначає позивач, він належав з моменту хрещення в 11 років; 9) право брати участь у мітингах та демонстраціях, як один з механізмів реалізації статті 5 Конституції України, внаслідок чого, як зазначає позивач, він був позбавлений можливості впливати на будь-які рішення влади, які суттєво погіршили та продовжують погіршувати рівень його життя; 10) право людини на безпеку для мешканців м. Харкова та області, оскільки за доводами позивача, влада вже третій рік її не забезпечує та не вводить стан війни; 11) право особи на вільну працю, оскільки, за міркуванням позивача, працевлаштування поставлено у залежність від дозволу ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 12) право особи на вільне внутрішнє переміщення, у зв`язку з протиправною на його думку роботою ІНФОРМАЦІЯ_1 , які цьому фізично перешкоджають; 13) право особи на вільний виїзд закордон та заробіток поза країною, - через незаконне розпорядження влади щодо заборони виїзду чоловіків. Додатково позивач вказує на порушення його права на особисту безпеку та безпеку приватного житла, внаслідок часткової руйнації його житла у зв`язку із ракетним обстрілом, що в сукупності вплинуло на його моральний та психологічний стан.

Позовні вимоги, пред`явлені до Президента України обгрунтовані невідповідністю Указу вимогам «якості нормативно-правових актів», тобто чіткості та зрозумілості, юридичної визначеності, передбачуваності, а також положенням Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Конституції України.

При цьому, позовні вимоги до Верховної Ради України, обгрунтовані позивачем тим, що положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану» містять норму, яка суперечить Конституції України, а сам Закон не відповідає п. 20 та п. 19 ст. 106 Конституції України, оскільки передбачає зовсім іншу процедуру введення воєнного стану. Отже, за міркуванням позивача, невідповідність Конституції України прийнятого зі всіма наступними редакціями Закону України «Про введення воєнного стану» полягає у прямій суперечливості тексту Закону до тексту положень Конституції України.

Підсумовуючи викладене, позивач просить Суд задовольнити адміністративний позов та призначити йому відшкодування моральної шкоди у загальному розмірі 1 771 000 грн, з яких: - за штучне та протиправне створення йому життєвих умов, які принципово за його доводами не відрізняються від умов проживання у гетто - 353 тис. грн; - за незаконне та протиправне накладання на позивача запобіжних заходів у вигляді заборони йому виїзду закордон протягом 30 місяців - 240 тис. грн; - сатисфакцію по факту порушення його конституційних та цивільних прав і свобод та незаконне накладання на нього обов`язків - 500 тис. грн; - сатисфакцію по факту незабезпечення йому, як людині приватному пошкодженому внаслідок обстрілів житлу безпеки, за відсутність заходів забезпечення безпеки при не введеному стану війни - 666 тис. грн; за надмірну переплату цін за споживчі товари та послуги через незаконне та противоправне введення «воєнного збору» - 12 тисяч грн.

Наведені позивачем обставини, стали підставою для звернення з цим позовом до суду.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Вирішуючи питання, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства України, Суд зазначає наступне.

У відповідності до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України до повноважень Президента України віднесено, зокрема, прийняття відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Частиною третьою статті 106 Конституції України встановлено, що Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Згідно з пунктом 31 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема, затвердження протягом двох днів з моменту звернення Президента України указів про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію, про оголошення окремих місцевостей зонами надзвичайної екологічної ситуації.

Разом з тим, за принципом поділу державної влади в Україні, закріпленим у статті 6 Основного Закону, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

За змістом статті 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, до повноважень якої згідно з пунктом 3 статті 85 Основного Закону належить прийняття законів.

У Рішенні Конституційного Суду України від 03.12.1998 № 17-рп/98наголошено, що Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні, діяльність якого передусім спрямована на забезпечення народного представництва, прийняття законів та здійснення інших повноважень відповідно до Конституції України.

Згідно зі статтею 147 Основного Закону, питання про відповідність Конституції України законів України віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України.

Пунктом 1 частини першої статті 150 Конституції України так і визначено, що до повноважень Конституційного Суду України належить, зокрема, вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність): законів та інших правових актів Верховної Ради України; актів Президента України; актів Кабінету Міністрів України; правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Відповідно до частини першої статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Аналогічні положення закріплені й у статті 1 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України», згідно з якою Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України. До повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим (пункт 1 частини першої статті 7 цього ж Закону).

У Рішенні від 27.03.2002 № 7-рп/2002 Конституційний Суд України виходячи з положень статей 85, 91 Конституції України вказав, що Верховна Рада України приймає закони, постанови та інші правові акти, які є юридичною формою реалізації повноважень єдиного органу законодавчої влади в Україні та відповідно до частини другої статті 147, частини першої статті 150 Конституції України є об`єктом судового конституційного контролю. При цьому до повноважень Конституційного Суду України належить, зокрема, перевірка на предмет відповідності Конституції України всіх без винятку правових актів Верховної Ради України і Президента України як за їх юридичним змістом, так і за дотриманням конституційної процедури їх розгляду, ухвалення та набрання ними чинності. Разом з тим такі повноваження Конституційного Суду України обмежуються виключно вирішенням питань щодо відповідності цих актів Конституції України, а не щодо їх законності.

Водночас відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

На підставі пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи, зокрема, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України визначені статтею 266 КАС, правила якої поширюються на розгляд адміністративних справ щодо, зокрема, законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Разом з тим згідно з пунктом 1 частини другої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.

Колегія суддів звертає увагу, що положення частини першої статті 2, пункту 2 частини першої статті 4, статей 5, 19 та частини першої статті 266 КАС України слід розуміти так, що в порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду, як суду першої інстанції можуть оскаржуватися тільки ті правові акти, дії чи бездіяльність, зокрема, Президента України та Верховної Ради України, які прийнято / вчинено / допущено у правовідносинах, у яких Президент України чи Верховна Рада України реалізують свої владні (управлінські) функції / повноваження і які не вимагають перевірки на відповідність Конституції України за їх юридичним змістом і процедурою розгляду.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 9901/275/19 (провадження № 11-536заі19), від 08.04.2020 у справі № 9901/40/20 (провадження № 11-75заі20), від 30.09.2020 у справі № 9901/95/20 (провадження № 11-270заі20) та від 14.04.2021 у справі № 800/400/16 (провадження № 11-46заі21), та, послідовно від 25 квітня 2024 року у справа № 990/40/24 (провадження № 11-39заі24).

Отже, порушені позивачем питання віднесені до виключної компетенції Конституційного Суду України, що вказує на неможливість розгляду таких справ у порядку адміністративного судочинства у Верховному Суді, як суді першої інстанції.

Так, у відповідності до пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

До того ж, Велика Палата Верховного Суду в постановах від 16 грудня 2020 року у справі № 9901/276/20 та від 14 квітня 2021 року у справі № 800/400/16 (але не виключно), зробила висновок, що поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів і які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Зважаючи на обставини, у зв`язку з якими позивач звернувся до даного адміністративного суду із цим позовом, враховуючи зміст позовних вимог і наведене вище правове регулювання цих правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений у цій справі позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, що у відповідності до пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для відмови у відкритті провадження у цій справі за цим позовом.

На підставі викладеного, керуючись статтею 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, Верховної Ради України про визнання незаконними та протиправними, такими, що не відповідають Конституції України актів, відшкодування моральної шкоди.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Судді І.А. Васильєва

Р.Ф. Ханова

І.Я. Олендер

М.М. Гімон

В.П. Юрченко