Справа № 420/20038/24
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2024-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді ТанцюриК.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправною відмову НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років)(в редакції на час виникнення спору).; зобов`язання НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України звільнити з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) (в редакції на час виникнення спору), шляхом прийняття відповідного наказу.

Ухвалою суду від 01.07.2024 прийнято до провадження справу та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що з 16 січня 2016 року вона проходить військову службу за контрактом у НОМЕР_1 прикордонному загоні, на цей час в званні штаб-сержанту, на посаді інспектора прикордонної служби 3 категорії 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б). 26 квітня 2024 року позивач звернулась до командування відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 (тип Б) з рапортом щодо надання до вищого командування військової частини НОМЕР_2 рапорту про звільнення відповідно до підпункту "г" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" - через сімейні обставини, передбачені абзацом 10 цієї норми - військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років, разом із підтверджуючими документами. Позивач вказала, що листом від 07.06.24 р. № 08/16038/24-вх відповідач відмовив у звільненні з лав Державної прикордонної служби України, у зв`язку з відсутністю повного обсягу документів, які підтверджують наявність підстав для звільнення. Позивач, зазначивши, що колишній чоловік не проживає спільно з позивачем і дитиною, сина не виховує та стосунки не підтримує, вважає, що вказані обставини надають право на звільнення зі військової служби.

12.07.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач вказав, що не погоджується із позовними вимогами позивача. Так, відповідач вказав, що позивач з 27.01.2016 року проходить військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 прикордонний загін ДПСУ) (витяг з наказу №20-ОС від 27.01.2016 року додається). 27 квітня 2024 року позивач звернулася з письмовим рапортом (копія рапорту додається) про її звільнення з військової служби в запас, зазначивши пункт «г» статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років). Рапорт військовослужбовця був розглянутий 10 травня 2024 року на засіданні атестаційної комісії прикордонного загону та позивач безпосередньо була присутня на засіданні атестаційної комісії, на якій йому будо доведено про відсутність підстав для звільнення з військової служби та роз`яснено вимоги законодавства щодо підстав звільнення в умовах правового режиму воєнного стану. Також, як вказав відповідач, за результатами розгляду рапорту від 15.05.2024 року позивачу доведено лист від 07.06.2024 року за вих.№08/16638/24-Вн, підписаний в.о. начальника прикордонного загону, в якому зазначалось, що атестаційною комісією було прийнято рішення клопотати перед начальником прикордонного загону про відмову у задоволені рапорту, у зв`язку з відсутністю повного обсягу документів, які підтверджують наявність підстав для звільнення. Відповідач наголосив, що рішення про розірвання шлюбу, не містить інформації щодо стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю та відібрання малолітньої дитини у батька без позбавлення його батьківських прав, для проживання малолітньої дитини із матір`ю у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини матір`ю та лише рішення суду щодо позбавлення особи батьківських прав є належним підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним з батьків.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходить військову службу з 2016 року, наразі на посаді штаб-сержанту, на посаді інспектора прикордонної служби 3 категорії 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б)

ОСОБА_1 звернувся до начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) із рапортом від 27.04.2024 про звільнення з військової служби на підставі п.«г» ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме через сімейні обставини, - військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років (а.с.16).

Разом із рапортом від 27.04.2023 було надано заявником:

-копія рішення про розірвання шлюбу;

-копія свідоцтва про народження дитини;

- довідка з ЗДО №4 «Ластівка»(а.с.16).

Згідно витягу з протоколу №07 від 10.05.2023 засідання атестаційної комісії НОМЕР_1 Прикордонного загону ОСОБА_1 , на підставі розглянутого рапорту від 27.04.2024, роз`яснено вимоги законодавства України щодо підстав звільнення військовослужбовців під час дії воєнного стану.

Листом НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 07.06.2024 повідомлено ОСОБА_1 , що рапорт про звільнення атестаційною комісією розглянуто та було прийнято рішення клопотати перед начальником прикордонного загону про відмову у задоволенні рапорту у зв`язку з відсутністю повного обсягу документів, які підтверджують наявність підстав для звільнення(а.с.20).

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено в Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 року (далі Закон №2232-XII).

Положеннями статті 1 Закону передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (ч.1 ст.2 Закону).

За нормами ч.2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією рф проти України, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 року №65/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України введено воєнний стан та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію», відповідно до якого оголошено та проведено загальну мобілізацію.

Тобто, з 24.02.2022 року на всій території України введено воєнний стан та проведено загальну мобілізацію.

Строк дії воєнного стан та проведення мобілізації в Україні продовжено й наразі триває.

Прийняття на військову службу до Збройних Сил України, проходження військової служби та звільнення з військової служби визначені Законом №2232-XII.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення №1153/2008).

Приписами п.233 розділу XII Положення №1153/2008, передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Підстави звільнення з військової служби передбачені вимогами ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Так, у відповідності до п.п. «г» п.3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятого статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, Законом України «Про охорону дитинства» та Сімейним кодексом України передбачено рівні права та обов`язки батьків (матері і батька) щодо дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. При цьому один із батьків, який проживає окремо від дітей, зобов`язаний брати участь у її вихованні та має право на особисте спілкування з ними. Сплата аліментів є одним із способів виконання батьками обов`язку з утримання дітей. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тобто, факт відсутності участі батька або матері у вихованні дітей може бути підтверджений рішенням суду під час вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей.

При цьому, з матеріалів справи слідує, що рішенням Котовського міськрайонного суду Олеської області від 26.03.2020 по справі №505/3473/29 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.5).

Однак, відповідно до приписів чинного законодавства вказане не свідчить про те, що батько дитини не бере участі у її вихованні, ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлений батьківських прав, що б свідчило про самостійне виховання позивачем дитини віком до 18 років. Докази іншого до суду надано не було.

Тобто, надані позивачем до рапорту документи не свідчать про наявність підстав для її звільнення з військової служби з причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), - військовослужбець, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років, згідно рапорту від 27.04.2024.

За таких підстав, з урахуванням вищевикладеного, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відмовляючи у звільненні з військової служби, відповідач діяв правомірно у межах його повноважень, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги позивача про визнання протиправною відмову НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років)(в редакції на час виникнення спору).; зобов`язання НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України звільнити з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) (в редакції на час виникнення спору), шляхом прийняття відповідного наказу є такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом першої інстанції враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до вимог ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що адміністративний позов позивача не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295, 382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра

.