Справа № 160/22079/23
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2024-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 жовтня 2024 року м. Дніпросправа № 160/22079/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року (суддя Захарчук-Борисенко Н.В.)

у справі №160/22079/23

на позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просила:

- скасувати рішення Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №65 від 19.10.2022 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, врахувавши до стажу наступні періоди роботи: з 01.09.1965 по 03.03.1971 навчання у «Легерское медецинское училище», з 04.05.1971 по 22.10.1971 на посаді медичної сестри-виховательки у дитячому садочку-ясла № 8.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пенсійним органом прийнято протиправне рішення про відмову в призначенні пенсії за віком з підстав невідповідності строку навчання, не читаєму печатку у трудовій книжці та наявність отримання пенсії іншої держави. Позивачка вказує, що приводом для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання всіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Також позивачка зазначає, що при розгляді документів щодо освіти позивачки відповідачем не врахована специфіка професійного навчання; в оскаржуваному рішенні відповідачем зазначений період роботи з 04.05.1971 по 25.10.1971, який не відповідає запису в трудовій книжці з 04.05.1971 по 22.10.1971. Крім того, позивачка зауважує, що не зобов`язана доказувати відповідачу факт отримання або надходження коштів, а відповідачем не надано доказів щодо отримання позивачкою будь-яких коштів інших держав.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2023 до участі у справі залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області як відповідача по справі.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року позов задоволено.

Скасовано рішення Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області за №65 від 19.10.2022 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, врахувавши до стажу наступні періоди роботи: з 01.09.1965 по 03.03.1971 навчання у «Легерское медецинское училище», з 04.05.1971 по 22.10.1971 на посаді медичної сестри-виховательки у дитячому садочку-ясла №8.

Суд першої інстанції, застосовуючи положення Угоди від 13 березня 1992 року «Про гарантії прав громадян держав - учасників СНД в галузі пенсійного забезпечення», зазначив, що право пенсіонера на отримання пенсії не залежить від можливості пенсійного органу підтвердити припинення виплати пенсії останньому за попереднім місцем проживання.

Стосовно незарахування до страхового стажу позивачки спірних періодів роботи суд за встановлених обставин справи дійшов висновку, що виявлені пенсійним органом недоліки заповнення трудової книжки позивачки (виправлення дати звільнення та на печатці не проглядається назва організації) не може бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача, оскільки відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство.

Щодо не зарахування періоду навчання в «Ленгерском медецинском училище» з 01.09.1965 по 03.03.1971, суд з`ясував, що позивачкою підтверджено час навчання копіє диплому серії НОМЕР_1 . При цьому суд відхилив аргументи відповідача щодо неможливості зарахування такого періоду у зв`язку із перевищенням нормативного терміну навчання, оскільки відповідачем не наведено чим передбачені такі часові обмеження навчання у вищому навчальному закладі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач-1 (Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області) подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм матеріального і процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Скаржник, посилаючись на положення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, зазначає, що діюче законодавство України не допускає отримання пенсії в декількох державах, вказує на відсутність доказів припинення виплати (отримання) пенсії позивачкою в російській федерації до 2022 року. Також звертає увагу, що позивачка лише в 2022 році (у віці 72 роки) подала заяву про призначення пенсії, хоча приїхала до України на постійне місце проживання у 2007 році, в період з 2010 року (коли позивачці виповнилось 60 років) по 2022 рік не здійснювала жодних правових дій щодо отримання пенсійних виплат на території України. Відповідач наполягає на відсутності з боку територіальних органів Пенсійного фонду України порушень прав та законних інтересів позивачки, оскільки законодавством чітко визначено процедуру, за якою провадиться призначення/поновлення пенсії осіб, які отримували пенсію в інших державах, а тому скаржник вважає, що покладення обов`язку на відповідача діяти не у відповідності до Закону, означатиме спонукання до виходу за межі своїх повноважень. Відповідач при цьому зазначає, що позивачці було роз`яснено, що у разі надання інформації (атестату) про припинення виплати пенсії в російській федерації буде можливо повернутися до розгляду питання щодо отримання виплати пенсії за нормами пенсійного забезпечення України.

Позивачка подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване. Позивачка зазначає, що вона не зобов`язана доказувати скаржнику факт отримання або надходження коштів, звертає увагу, що скаржником не надано доказів щодо отримання будь яких коштів від інших держав. Одночасно позивачка посилається на Порядок №22-1 та вказує, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств. установ та організацій фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством. а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. Щодо виявлених пенсійним органом недоліків в поданих позивачкою документах позивачка зазначає, що приводом для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання всіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Також зауважує, що чинне законодавство не містить вимог до граничного віку для звернення за призначенням пенсійного забезпечення, тому вважає, що вона не позбавлена права на призначення пенсійного забезпечення у віці 72 років.

Вказана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою російської федерації (паспорт № НОМЕР_2 , виданий 05.032015, строком дії до 05.03.2025).

В 2007 році позивачка приїхала в Україну, 29.09.2008 УМВС України в Дніпропетровській області їй видана Посвідка на постійне проживання, серія ДП №6851/1224.

13.10.2022 ОСОБА_1 звернулась до Управління обслуговування громадян Відділу обслуговування громадян №19 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до якої додано, зокрема, диплом НОМЕР_1 , трудова книжка (а.с.16).

У цій заяві позивачкою вказано, що їй призначалась і виплачувалась пенсія в РФ, але у зв`язку з військовими діями пенсія не виплачується з 01.03.2022.

За принципом екстериторіальності заява позивачки розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеські області (відповідач-2).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеські області від 19.10.2022 №65 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком із зазначенням підстави: відсутня інформація, що підтверджує припинення виплати пенсії в іній державі.

Одночасно відповідно до цього рішення за доданими документами до страхового стажу не зараховано:

період навчання в «Ленгерском седецинском училище» з 01.09.1965 по 03.03.1971, згідно диплому НОМЕР_1 від 05.03.1971, оскільки зазначений термін в дипломі перевищує загально прийнятий термін навчання в училищі;

період роботи з 04.05.1971 по 25.10.1971, згідно трудової книжки від 04.05.1971, оскільки в даті на звільнення наявне необумовлене виправлення, яке не засвідчене належним чином, та запис завірено печаткою, на якій не можливо ідентифікувати підприємство.

Не погодившись з рішенням пенсійного органу про відмову у призначенні пенсії за віком, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Статтею1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» іноземці та особи без громадянства похилого віку, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.4 Закону від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

За приписами статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, була багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли, в тому числі Україна та російська федерація (постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 передбачено вихід України з цієї Угоди).

Метою вказаної Угоди є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди. Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.

Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).

Відповідно до статті 1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Обрахування пенсій здійснюється із заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

Відповідно до ст.7 цієї Угоди при переселенні пенсіонера в межах держав - учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера.

Розмір пенсії переглядається відповідно до законодавства держави - учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.

Статтею 8 Угоди передбачено, що органи, які здійснюють пенсійне забезпечення в державах - учасниках Угоди, співпрацюють одне з одним в порядку, визначеному за угодою між їх центральними органами.

Відповідно до ст.11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Згідно із абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і урядом рф «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Частиною другою статті 4 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Виходячи з аналізу наведених норм, пенсії іноземцям, які постійно проживають в Україні, призначаються на умовах, визначених Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Пенсія відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-IV призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії. Пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону (частини друга, п`ята статті 45 Закону №1058-IV).

Відповідно до ч.1 ст.26 цього Закону особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Згідно з п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи:

1) документ, що підтверджує реєстраційний номер облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637. За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року №10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за №785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року №8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).

3) для підтвердження заробітної плати за період страхового стажу з 01 липня 2000 року орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу (додатки 3, 4 до Положення).

4) документи про місце проживання (реєстрації) особи.

За правилами п.2.9 Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до 2.22 Порядку №22-1 за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт громадянина України, довідка про реєстрацію місця проживання особи у випадках, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», тимчасове посвідчення громадянина України (для іноземців та осіб без громадянства - посвідка на постійне проживання, посвідчення на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист).

Відповідно до п.4.2 Порядку №22-1 при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, в тому числі, ідентифікує заявника (його представника); реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.

Аналіз наведених правових норм в сукупності дає підстави для висновку, що зазначені пенсійним органом обставини, а саме: відсутність інформації, що підтверджує припинення виплати пенсії в іншій державі, не можуть бути підставою для відмови в призначенні пенсії за віком, доводи відповідача з цього приводу є такими, що не узгоджуються з нормами чинного законодавства, оскільки право позивачки на призначення пенсії не залежить від підтвердження факту припинення виплати їй пенсії за попереднім місцем проживання в іншій державі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що ані приписи Угоди від 13 березня 1992 року «Про гарантії прав громадян держав - учасників СНД в галузі пенсійного забезпечення», ані положення чинного законодавства України не містять вимог, що особа, яка звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, має підтвердити припинення виплати їй пенсії за попереднім місцем проживання в іншій державі як умови призначення/поновлення виплати пенсії за місцем проживання в Україні,

Також суд вважає прийнятними доводи позивачки, що відповідно п. 8 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Кабінетом Міністрів України №280 від 28.07.2014, Пенсійний фонд України відповідно до покладених на нього завдань вживає відповідно до законодавства та міжнародних договорів України заходів до переказування пенсій громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, та виплати пенсій пенсіонерам іноземних держав, які постійно проживають в Україні (пп.8 п.4 Положення).

Суд звертає увагу на затверджену постановою правління Пенсійного фонду України від 23.04.1999 №4-5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 24 червня 1999 р. за №413/3706, Інструкцію про порядок переказування пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, та виплати пенсій пенсіонерам іноземних держав, які проживають в Україні.

Вказаною Інструкцією (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 20.05.2015 №10-1) визначений Порядок виплати пенсій пенсіонерам іноземних держав, які проживають в Україні, виходячи з якого пенсійне забезпечення пенсіонерів іноземних держав, які проживають в Україні, здійснюється на підставі міжнародних договорів за кошти цих держав шляхом їх переказу на поточний рахунок в іноземній валюті Фонду в уповноваженому банку.

При цьому управління Фонду ведуть облік пенсіонерів, яким виплачується пенсія за рахунок коштів іноземної держави, та організовують роботу з виявлення обставин (смерть, зміна місця проживання), які є підставою для припинення виплати пенсій.

Після перерахування сум пенсій з поточних рахунків головних управлінь Фонду на поточні рахунки пенсіонерів банки надають головним управлінням Фонду підтвердження про перерахування коштів на поточні рахунки пенсіонерів.

Отже, оскільки органи пенсійного Фонду мають в своєму розпорядженні інформацію щодо виплати особам пенсії за рахунок коштів іноземних держав, покладення на позивачку обов`язку доказування факту отримання (неотримання) нею пенсійних виплат від іншої держави є безпідставним.

Право позивачки на призначення їй пенсії не залежить від підтвердження припинення виплати їй пенсії за попереднім місцем проживання в іншій державі.

Позивачці як громадянці рф, яка постійно проживає в Україні, може бути призначено пенсію при досягненні пенсійного віку та за наявності у неї страхового стажу, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1058-IV.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, до 01 січня 2004 року трудовий стаж (періоди офіційної роботи, які підтверджені записами в трудовій книжці) автоматично зараховується як страховий стаж.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктом 1 Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п.3 цього ж Порядку за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи

Таким чином, трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, і лише у разі відсутності в ній відповідних записів та наявності неточностей про періоди роботи, особа, що звертається за призначенням пенсії, на підтвердження стажу роботи, повинна надати інші документи.

В спірному випадку відповідачем не зараховано період роботи позивачки з 04.05.1971 по 25.10.1971, оскільки в даті на звільнення наявне необумовлене виправлення, яке не засвідчене належним чином, запис завірено печаткою, на якій не можливо ідентифікувати підприємство.

Як вбачається з трудової книжки позивачки, в період з 04.05.1971 по 22.10.1971 позивачка працювала на посаді медичної сестри-виховательки у дитячому садочку-ясла №8.

Запис №1 про призначення на посаду внесений на підставі «наказу по Ленгерскому гороно №32 від 05.05.1971», запис №2 про звільнення (читається як 22.10.1971) у зв`язку із зміною місця проживання внесений на підставі «наказу по Ленгерскому гороно №96 від 14.10.1971». Запис про звільнення засвідчений печаткою.

До 01.01.1975 трудові книжки оформлялися відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 09.07.1958 №620.

Відповідно до пунктів 6, 7 розділу І Інструкції №620 трудова книжка заповнялась в присутності працівника не пізніше 5 днів після його прийому на роботу. В подальшому працівнику надавалось право ознайомитися з веденням записів в його трудовій книжці.

Пунктом 10 Інструкції передбачено, що відповідальність за організацію ведення трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи або організації. Безпосередньо відповідає за своєчасне та правильне заповнення, зберігання, облік і видачу працівникам трудових книжок начальник відділу кадрів або уповноважена особа призначена наказом керівника підприємства, установи або організації.

Відтак, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на роботодавця.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Така правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 11.05.2022 у справі №120/1089/19-а.

Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, в зв`язку з чим недотримання правил ведення трудової книжки не може спричиняти жодних негативних наслідків для особи якій належить трудова книжка, та відповідно не може впливати на її особисті права.

Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне врахувати правову позицію Верховного Суду у постановах від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а, від 19.12.2019 у справі №307/541/17, згідно якої підставою для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи, а не правильність записів у трудовій книжці. Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

В той же час, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, що не дають можливості підтвердити наявний трудовий стаж, законодавець вимагає наявності додаткових доказів, зазначених у пункті 3 Порядку №637.

Суд, виходячи з наявних у справі документів, вважає, що вказані вище записи в трудовій книжці позивачки не дають підстави для сумнівів щодо періоду роботи з 04.05.1971 по 22.10.1971. Вказані записи в трудовій книжці виконані послідовно, узгоджуються як між собою, так і з наступним записом № 3 про призначення на посаду 16.11.1971.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставне незарахування пенсійним органом до страхового стажу вказаного періоду роботи позивачки.

Щодо незарахування періоду навчання в Ленгерському медичному училищі з 01.09.1965 по 03.03.1971 суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно 8 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

На підтвердження періоду навчання в Ленгерському медичному училищі позивачкою надано пенсійному органу диплом серії НОМЕР_1 , виданий 05.03.1971.

Пенсійний орган, не заперечуючи проти правильності записів в дипломі про період навчання позивачки, зокрема, закінчення навчання 03.03.1971, послався в оскаржуваному рішенні №65 від 19.10.2022 на перевищення загально прийнятого терміну навчання в училищі.

Суд першої інстанції надав належну оцінку таким доводам, правильно встановивши їх безпідставність, оскільки жодна правова норма, що регулює спірні правовідносини, не визначає граничних термінів навчання, які за певних умов підлягають зарахуванню до страхового стажу; позиція відповідача в даному випадку не має жодного правового підґрунтя, побудована на власному судженні без врахування специфіки навчання в медичних навчальних закладах.

Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №65 від 19.10.2022 про відмову в призначенні пенсії позивачці.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

В той же час, вирішуючи питання щодо органу Пенсійного фонду, який має обов`язок щодо поновлення порушеного права позивачки, суд апеляційної інстанції вважає, що слід виходити з такого.

Відповідно до ст. 81 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.

За правилами ст. 82 цього Закону документи про призначення пенсій розглядаються органом, що призначає пенсії (стаття 81), не пізніше 10 днів з дня їх надходження.

Повідомлення про відмову в призначенні пенсії із зазначенням причин відмови та порядку оскарження орган, що призначає пенсії, видає або надсилає підприємству, організації або заявникові не пізніше 5 днів після винесення відповідного рішення.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1058-IV, як зазначено в його преамбулі, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Частиною п`ятою статті 45 Закону №1058-IV визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Статтею 44 Закону №1058-IV врегульований порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії.

Відповідно до ч.1 ст.44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Відповідно до п.1.1 наведеного вище Порядку 22-1 в редакції на час звернення позивачки до органу Пенсійного фонду заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).

Пунктом 4.2 цього Порядку №22-1 передбачено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Відповідно до п. 4.3 Порядку №22-1 створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій.

Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Пунктом 4.8 Порядку №22-1 передбачено, що заява, відомості з відповідних інформаційних систем, скановані копії документів, на підставі яких призначено (перераховано) пенсію та проводиться її виплата; інша інформація, з урахуванням якої визначаються розмір призначеної пенсії та розмір пенсії до виплати, обробляються в складі електронної пенсійної справи, що формується та ведеться відповідно до вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронні довірчі послуги» та «Про захист персональних даних». Електронна пенсійна справа зберігається на базі централізованих інформаційних технологій.

Пунктом 4.10 Порядку №22-1 передбачено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

Таким чином, органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення та перерахунки пенсій, що передбачено постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», суть якого полягає в опрацюванні заяв про призначення пенсій територіальними органами Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає особа.

В спірному випадку заява позивачки про призначення пенсії розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, яким і прийнято рішення №65 від 19.10.2022 про відмову в призначенні пенсії за віком. Отже, Головне управління управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області у цьому спорі є належним відповідачем.

Головним управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області рішення за заявою позивачки від 13.10.2022 не приймалось.

Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про зобов`язання відповідача-1 вчинити певні дії, оскільки відповідальним за опрацювання заяви позивачки та прийняття відповідного рішення є, в даному випадку, визначений у встановленому порядку територіальний орган Пенсійного фонду - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (відповідачем-2 у даній справі).

Наведене вище відповідно до ст. 317 КАС України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та ухвалення нового рішення в цій частині про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області вчинити певні дії, а саме: повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, врахувавши до стажу наступні періоди роботи: з 01.09.1965 по 03.03.1971 навчання у «Легерское медецинское училище», з 04.05.1971 по 22.10.1971 на посаді медичної сестри-виховательки у дитячому садочку-ясла №8.

Також з огляду на те, що належним відповідачем у цій справі є Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, суд апеляційної інстанції відповідно до ч.1, 6 ст.139 КАС України змінює розподіл судових витрат, приймаючи рішення про стягнення судових витрат, понесених позивачкою у вигляді сплати судового збору в сумі 1073,60 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року у справі №160/22079/23 скасувати в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, врахувавши до стажу наступні періоди: з 01.09.1965 по 03.03.1971 навчання у «Легерское медецинское училище», з 04.05.1971 по 22.10.1971 роботи на посаді медичної сестри-виховательки у дитячому садочку-ясла №8.

Прийняти нове рішення в цій частині.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, врахувавши до стажу наступні періоди: з 01.09.1965 по 03.03.1971 навчання у «Легерское медецинское училище», з 04.05.1971 по 22.10.1971 роботи на посаді медичної сестри-виховательки у дитячому садочку-ясла №8.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко