Справа № 334/5542/24
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 вересня 2024 року м. Дніпросправа № 334/5542/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Дурасової Ю.В., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 16.08.2024 ( суддя першої інстанції Турбіна Т.Ф.) в адміністративній справі №334/5542/24 за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Запорізькій області, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА №2472204 від 25.06.2024 по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідно до зазначеної постанови 25.06.2024 позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425,00 грн. Як на підставу скасування даної постанови позивач посилається на те, що поліцейський безпідставно зупинив транспортний засіб позивача, і на своє право не пред`являти посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб на вимогу поліцейського для перевірки, доки останній не доведе, що зупинка його транспортного засобу була законною.

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 16.08.2024 в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в поданій позовній заяві, позивач зазначив, що його транспортний засіб, яким він керував, зупинили працівники поліції та не надали підтвердження, що зупинка транспортного засобу позивача є законною. Більш того, працівники поліції в ході спілкування з позивачем зазначали різні підстави зупинки транспортного засобу позивача, проте матеріали справи не містять жодного підтвердження, яке б свідчило, що працівники поліції діяли у відповідності до вимог ст.35 Закону України «Про Національну поліцію». Проте, в оскаржуваному судовому рішенні, суд першої інстанції зазначає, що начебто, під час розгляду справи було встановлено, що позивача було зупинено у відповідності до вимог ч.1 ст.35 Закону України «Про Національну поліцію». Крім того, в оскаржуваному судовому рішенні не має жодного посилання на докази, які б свідчили про законність зупинки транспортного засобу позивача. Також, суд першої інстанції безпідставно зазначає про наступне: «Разом з тим, як вбачається з відеозапису наданого відповідачем, та не заперечується позивачем, останній відмовився пред`явити посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб для перевірки на вимогу працівника поліції». Позивач не відмовлявся жодного разу, пред`явити посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб для перевірки про що, безпосередньо видно на згаданому відеозапису. Позивач декілька раз зазначав, що надасть всі необхідні документи після того, як працівники Поліції підтвердять, що його зупинили у відповідності до вимог ч.1 ст.35 Закону України «Про Національну поліцію». Позивач, у позовній заяві та під час розгляду справи наполягав, що безпідставність зупинки транспортного засобу свідчить про неправомірність вимог поліцейського про пред`явлення посвідчення водія та реєстраційного документу на транспортний засіб. В позовній заяві наведено правовий висновок Верховного Суду викладений у Постанові від 15 березня 2019 року по цій справі №686/11314/17 де зазначено: Відповідачем належним чином не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення позивачем ПДР України. Враховуючи наведене, висновки апеляційного суду про неправомірність вимоги посадової особи відповідача до позивача про пред`явлення документів в т.ч. реєстраційного документу на транспортний засіб є обґрунтованими. Суд апеляційної інстанції правильно зазначив про відсутність належних та допустимих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 cm. 126 КУпАП. Судом першої інстанції, проігноровано вказану правову позицію, проте надано посилання на іншу постанову Верховного Суду по справі № 127/19283/17 від 25.09.2019. Проте, обставини справи №127/19283/17 відрізняються від обставин цієї справи (334/5542/24), бо під час розгляду справи №127/19283/17 судами було встановлено, що особа, яка притягалась до адміністративної відповідальності категорично відмовилась знайомитись з доказами, які пропонували дослідити працівники поліції, а в під час апеляційного розгляду справи правопорушник взагалі визнав, що його зупинили правомірно. Таким чином, посилання суду першої інстанції, на Постанову Верховного Суду по справі № 127/19283/17 від 25.09.2019 року є безпідставним.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Поліцейським 2 взводу 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Запорізькій області капралом поліції ОСОБА_2 складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №2472204 від 25.06.2024 відносно ОСОБА_1 .

Відповідно до оскаржуваної постанови 25.06.2024 об 11 год. 52 хв., водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом NISSAN NOTE, н.з. НОМЕР_1 , у м. Запоріжжі, шосе Прибережна магістраль, на вимогу працівника поліції не надав для перевірки документів, а саме, посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чим порушив вимоги п. 2.4.а. ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП. На позивача накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмір 425,00 грн.

Не погоджуючись із вказаною постановою позивач оскаржив її до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при прийнятті оскаржуваної постанови діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржувана постанова була прийнята відповідачем з дотриманням приписів чинного законодавства, що свідчить про відсутність підстав для її скасування.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Даним конституційним положенням кореспондує ч.1 ст.8 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII.

У відповідності до п.8 ч.1 ст.23 Закону №580-VIII, поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Як визначено ст.35 цього Закону, поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993р. №3353-ХІІ, встановлюють «Правила дорожнього руху» (затв. постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306 із змінами та доповненнями).

У силу положень ч.5 ст.14 Закону №3353-ХІІ, учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За змістом п.п.1.3,1.9 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Пунктом 2.4 (а) цих Правил закріплено, що на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися із дотриманням вимог ПДР України, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в п.2.1, зокрема, посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

За визначенням ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Нормами ч.1 ст.126 КУпАП передбачено відповідальність осіб, які не мають при собі або не пред`явили у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати і зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), чи не пред`явили електронне посвідчення водія і електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, за керування транспортним засобом.

Порушення вищевказаної норми, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить - 425 грн.

У відповідності до ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених ч.2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

У той же час, ст.7 КУпАП передбачено те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами та посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів та зміцнення законності.

Положеннями ст.280 КУпАП закріплено обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Доказами ж в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- та кінозйомки, відеозапису або засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм та стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст.251 КУпАП).

Як вбачається зі змісту ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності дійсно можливе за наявності події адміністративного правопорушення та вини цієї особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами, на підставі своєчасного, всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи.

При цьому, виходячи із закріпленого в ч.4 ст.129 Конституції України принципу змагальності та рівності сторін у судочинстві, обов`язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги громадянина в суді покладається саме на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.

Згідно з ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах стосовно оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод або інтересів. Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Належними є докази, які містять інформацію відносно предмета доказування.

Предметом же доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи та підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.62 Конституції України, вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Так, як встановлено колегією суддів і підтверджується матеріалами даної справи, що поліцейським 2 взводу 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Запорізькій області капралом поліції ОСОБА_2 складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №2472204 від 25.06.2024, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП та накладено на останнього стягнення у вигляді штрафу у розмірі - 425 грн.

Саме такий склад правопорушення зазначено у спірній постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Основоположними ж доводами позивача фактично є те, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення документів, що посвідчують особу та документів, що підтверджують відповідне право особи, не будь-якому разі, а виключно тоді, коли існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення. Жодних інших підстав для перевірки документів на право керування транспортним засобом у поліцейського в спірних правовідносинах не було.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості поданої апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу, що за приписами п.2.4 (а) ПДР України, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися із дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в п.2.1, зокрема, посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, а також чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Аналогічні положення закріплені також і в ст.16 Закону №3353-ХІІ та визначають безумовний обов`язок водія, при керуванні транспортним засобом, мати при собі та на вимогу поліцейського пред`явити посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб та страховий поліс про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

При цьому, ч.1 ст.35 Закону №580-VIII визначено, що поліцейський може зупиняти транспортні засоби, з-поміж іншого, у разі: якщо водій порушив ПДР України; якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального або ж адміністративного правопорушення; якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;

Відповідно до ч.3 цієї ж статті, поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у ст.35 Закону №580-VIII.

З аналізу наведених вище норм вбачається, що на вимогу поліцейського, водій транспортного засобу зобов`язаний пред`являти для перевірки посвідчення водія, а також реєстраційний документ на транспортний засіб.

Водночас, як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів та фактично й не заперечується ОСОБА_1 , останній фактично відмовився пред`явити посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для перевірки на вимогу працівника поліції, що беззаперечно вказує на правомірність притягнення його до відповідальності та накладення адміністративного стягнення на підставі ч.1 ст.126 КУпАП.

Слід зазначити й про те, що положеннями КУпАП передбачено спрощений порядок фіксування адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, за умов якого протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, при цьому посадова особа має право винести безпосередньо постанову в справі про адміністративне правопорушення.

У силу п.4 розділу І «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затв. наказом МВС України від 07.11.2015р. за №1395), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції НПУ, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Згідно з п.2 розділу ІІІ цієї Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачене ч.ч.1,2 і 3 ст.122, а також ч.ч.1,2 та 4 ст.126 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до матеріалів адміністративної справи, протокол про вчинення адміністративного правопорушення, як один із можливих доказів по справі, не складався, однак відповідачем надані інші беззаперечні докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого у ч.1 ст.126 КУпАП.

Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідач долучив до матеріалів справи диск з відеозаписами (з нагрудного відеореєстратора №76), на якому чітко зафіксовано факт зупинення посадовими особами УПП в Запорізькій області транспортного засобу, яким керував позивач.

Належність представлених відповідачем доказів слідує з приписів ст.251 КУпАП, відповідно до яких доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність або ж відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Також, слід звернути увагу й на те, що позивач не долучив посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ні до свого позову, ні до апеляційної скарги.

Вказані відеозаписи є якісними та надають можливість чітко і однозначно констатувати даний факт. При цьому, зміст зазначених вище файлів (відеозаписів) не викликає сумнівів у тому, що саме ними зафіксовані події, які мали місце25.06.2024 за участі сторін у справі.

Відеоматеріал з місця події, що був наданий відповідачем до матеріалів справи, та досліджений судом попередньої інстанції, без сумнівів є доказом у даній справі та безпосередньо свідчить про наявність правопорушення.

При цьому, суд першої інстанції цілком вірно звернув увагу на те, що діючим законодавством не передбачена можливість надання водієм транспортного засобу документів, що визначені у п.2.1 ПДР України, виключно після пред`явлення доказів вчинення адміністративного правопорушення. Зазначені доводи позивача не гуртуються на вимогах законодавчих актів та, як наслідок, не мають будь-якого відношення до обов`язку водія транспортного засобу мати при собі та пред`явити на вимогу поліцейського для перевірки зазначені вище документи.

В частині правильності висновків суду першої інстанції, колегія суддів враховує те, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності і накладення стягнення за ч.1 ст.126 КУпАП є обґрунтованим, навіть коли факт невиконання певних вимог ПДР України не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд у постановах від 09.08.2019р. у справі №760/20247/16-а та від 25.09.2019р. у справі №127/19283/17.

Окрім того, посилання позивача в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду у справі № 686/11314/17 (постанова від 15.03.2019) та у справі №161/7068/16-а (постанова від 22.10.2019), колегія суддів не приймає до уваги як нерелевантні до спірних правовідносин, оскільки у вказівній справі не було належних доказів вчинення особою правопорушення. Тим паче, що у вказаній постанові немає висновку Верховного Суду про те, що у випадку непред`явлення особі доказів вчинення нею правопорушення, вимоги поліцейського про пред`явлення водієм документів, є неправомірними.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана позивачем постанова була винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені КУпАП, обґрунтовано, тобто із урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо та своєчасно, а тому підстави для її скасування - відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі позивача.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на зазначене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.286,308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 16.08.2024 в адміністративній справі №334/5542/24 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови виготовлено: 30 вересня 2024 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя Ю. В. Дурасова

суддя О.М. Лукманова