Справа № 160/10506/24
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2024-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 жовтня 2024 року м. Дніпросправа № 160/10506/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року (суддя Луніна О.С.) в справі № 160/10506/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправною бездіяльності щодо не звільнення його з лав Збройних Сил України на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» згідно з поданим рапортом; зобов`язання прийняти рішення, яким звільнити його з лав Збройних Сил України на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення, ухваливши нове про задоволення позову.

Зазначає, що оскільки підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» не поставлено в залежність підстави звільнення з військово служби під час дії воєнного стану за сімейними обставинами від наявності у військовослужбовця на утриманні виключно біологічних дітей, а у нього на утриманні знаходяться троє дітей віком до 18 років, то наявні підстави для звільнення його з військової служби.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 23 лютого 2023 року по теперішній час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 між позивачем та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) укладено шлюб.

На час укладення шлюбу у дружини позивача була донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якої є ОСОБА_5 .

Від шлюбу позивач та ОСОБА_2 мають двох малолітніх дітей, а саме ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 та НОМЕР_4 ).

Позивач та ОСОБА_2 є багатодітною сім`єю, що вбачається з наявного в матеріалах справи посвідчення серії НОМЕР_5 .

Відповідно до довідки Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області від 22 лютого 2024 року №20967 дружина позивача ОСОБА_2 за період часу з 04 квітня 2023 року по 01 липня 2023 року не отримувала аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 від ОСОБА_5 .

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов №30 позивач разом із сім`єю, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Сім`я позивача знаходиться на його забезпечення, оскільки дружина ОСОБА_2 безробітна.

22 лютого 2023 року позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі положень підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, зокрема у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, через що подав рапорт з копіями відповідних документів.

Відповідач повернув позивачу рапорт про звільнення з відміткою «Відмова» оскільки ОСОБА_4 не є його донькою, а для звільнення потрібне рішення про усиновлення.

Суд першої інстанції вважав, що позивач, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 , має право на участь у вихованні ОСОБА_4 (за умови проживання однією сім`єю). При цьому обов`язок щодо її утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останньої немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їй належного утримання.

Врахувавши, що позивачем не надано відповідачу доказів на підтвердження усиновлення ОСОБА_4 , доказів щодо безпосереднього утримання ОСОБА_4 саме позивачем, а також відсутність відомостей про наявність заборгованості у ОСОБА_5 зі сплати аліментів, тобто не підтвердження факту не участі ОСОБА_5 в утриманні доньки, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для звільнення позивача з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ на підставі рапорту позивача від 04 березня 2024 року, оскільки позивачем до рапорту не додані належні документи, що підтверджують підстави для звільнення, та про відмову у задоволенні позову.

Суд визнає приведені висновки обґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 23 лютого 2023 року проходить військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (а.с. 21).

ОСОБА_1 є батьком неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 23-24).

Дружина позивача ОСОБА_2 є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якої є ОСОБА_5 (а.с. 22).

Позивач та ОСОБА_2 є багатодітною сім`єю, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_5 (а.с. 27).

Відповідно до довідки Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області від 22 лютого 2024 року №20967 ОСОБА_2 за період часу з 04 квітня 2023 року по 01 липня 2023 року не отримувала аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 від ОСОБА_5 на підставі судового наказу № 494/580/23, виданого 04 квітня 2023 року Березівським районним судом Одеської області (а.с. 26).

У акті обстеження житлово-побутових умов №30 вказано, що позивач разом із сім`єю, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; сім`я знаходиться на забезпеченні ОСОБА_1 , оскільки дружина ОСОБА_2 є безробітною (а.с. 25).

Позивач 04 березня 2023 року подав рапорт командуванню військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами (у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років), вказавши про небажання продовжувати військову службу, додавши копії відповідних документів (а.с. 28).

Відповідачем повернуто позивачу рапорт про звільнення з відміткою «Відмова» оскільки ОСОБА_4 не є біологічною донькою ОСОБА_1 , а для звільнення потрібне рішення про усиновлення.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною третьою статті 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

За приписами частини сьомої статті 1 Закону № 2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану, який діє й на час апеляційного перегляду справи.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі - Закон № 3543-ХІІ, застосовується судом у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який також визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

За положеннями частини п`ятої статті 22 Закону № 3543-ХІІ призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Статтею 26 Закону № 2232-ХІІ встановлені підстави для звільнення з військової служби, підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої якої передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану, зокрема, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Тобто в контексті спірних правовідносин предметом доказування є доведеність перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років як підстави для звільнення з військової служби.

Як вказано вище, позивач має двох біологічних дітей та разом з його сім`єю проживає донька дружини позивача, біологічним батьком якої є ОСОБА_5 .

За положеннями частини першої статті 260 Сімейного кодексу України (далі - СК України) якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Відповідно до частини першої статті 268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Отже, суд першої інстанції правильно вказав, що позивач, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 , має право на участь у вихованні ОСОБА_4 за умови проживання однією сім`єю, проте обов`язок щодо її утримання у позивача як вітчима виникає за умови, якщо в останньої немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їй належного утримання.

Позивачем не надано відповідачу доказів на підтвердження усиновлення ОСОБА_4 , як й не надано доказів безпосереднього утримання ОСОБА_4 саме позивачем.

Таких доказів не надано й до суду.

Крім того, позивачем ані відповідачу, ані до матеріалів справи не подано доказів не надання батьком ОСОБА_5 утримання неповнолітній ОСОБА_4 .

Виходячи з довідки Білгород-Дністровського ВДВС у Білгород-Дністровському районі Одеської області від 22 лютого 2024 року №20967, ОСОБА_2 за період часу з 04 квітня 2023 року по 01 липня 2023 року не отримувала аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 від ОСОБА_5 на підставі судового наказу № 494/580/23, виданого 04 квітня 2023 року Березівським районним судом Одеської області (а.с. 26).

Проте суд зауважує, що аліменти з ОСОБА_5 на утримання ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуті судовим наказом, виданим Березівським районним судом Одеської області 04 квітня 2023 року в справі № 494/580/23. При цьому саме 04 квітня 2023 року відкрите наказне провадження.

Отже, аліменти з ОСОБА_5 стягнуті вже після подання позивачем рапорту про звільнення з військової служби.

Відсутність факту не отримання ОСОБА_2 аліментів за період з 04 квітня 2023 року по 01 липня 2023 року не свідчить про не надання ОСОБА_5 утримання неповнолітній доньці до видання наказу про стягнення аліментів, так й після цього.

Інших доказів відсутності факту утримання ОСОБА_5 неповнолітньої доньки позивачем не надано, а судом не встановлено.

Також судом першої інстанції обґрунтовано зауважено, що акт обстеження житлово-побутових умов №30 від 22 січня 2024 року не може доводи факт утримання позивачем ОСОБА_4 , адже спільне проживання за однією адресою жодним чином не доводить перебування на утриманні позивача неповнолітньої ОСОБА_4 .

Відтак, в ході судового розгляду не підтверджено факт знаходження на утриманні ОСОБА_1 трьох дітей віком до 18 років.

Враховуючи приведене, суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність у відповідача правових підстав для звільнення позивача з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ.

Доводи апелянта зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, проте не спростовують таких висновків.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року в справі № 160/10506/24 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року в справі № 160/10506/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 02 жовтня 2024 року та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 02 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов