Справа № 240/18617/24
Суддя: Приходько Оксана Григорівна
Дата ухвалення: 2024-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у забезпеченні позову

04 жовтня 2024 року м. Житомир справа № 240/18617/24

категорія 106000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Приходько О.Г., розглянувши заяву про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом від 27 серпня 2024 року № 12, в частині щодо відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації;

- зобов`язати комісію ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно прийняти та розглянути заяву позивача про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 13 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", з урахуванням висновків суду.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні).

03 жовтня 2024 року через підсистему "Електронний суд" представник позивача подала суду заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявник зазначає про те, що оскільки відповідачем відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації згідно з пунктом 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", що є предметом заявленого позову, у разі винесення відповідного наказу, позивач набуде статусу військовослужбовця і будь-яке рішення за поданою позовною заявою не поновить його право на відстрочку, оскільки він вже перебуватиме на військовій службі і його звільнення з неї буде врегульовано іншими нормами законодавства. Вагомою обставиною щодо вжиття заходів забезпечення поданого позову вважає те, що позивач, супроводжуючи свою матір особу з інвалідністю ІІ (другої) групи, перетнув державний кордон і наразі має необхідність повернутись до України (супроводжуючи свою матір). Оскільки до прибуття до місця реєстрації позивачу необхідно перетнути Львівську, Івано-Франківську, Тернопільську та Хмельницьку області, враховуючи загальну мобілізацію у країні та в силу норм частини другої статті 4 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" немає перешкод, як зазначає заявник, іншим територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки щодо взяття на військовий облік військовозобов`язаних та їх подальшої мобілізації. Посилаючись на пункт 49 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, вказує на те, що представники Держприкордонслужби мають право вимагати у громадян чоловічої статі віком від 18 до 60 років військово-обліковий документ (військово-обліковий документ в електронній формі) разом з документом, що посвідчує особу. При цьому, у разі встановлення, що громадянин порушує правила військового обліку, старший групи оповіщення пропонує резервісту або військовозобов`язаному прослідувати до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік, проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів. Оскільки спірним рішенням відповідача у цій справі відмовлено позивачу у відстрочці від призову на військову службу, територіальний центр комплектування та соціальної підтримки не матиме перешкод у здійсненні мобілізаційних заходів щодо позивача. Внаслідок таких дій мати позивача буде позбавлена супроводу.

На підставі викладених обставин позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову та заборонити ІНФОРМАЦІЯ_3 (його відділам - в тому числі ІНФОРМАЦІЯ_4 , в особі його посадових осіб) та іншим ІНФОРМАЦІЯ_5 вчиняти дії щодо переміщення/призову/вжиття мобілізаційних заходів відносно позивача до навчальних центрів та/або військових частин, з метою проходження ним військової служби в Збройних Силах України та будь-яких інших військових формуваннях, до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі.

Відповідно до частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подану заяву, суд вважає, що у задоволенні заяви про забезпечення адміністративного позову слід відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до частин першої та другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до частин першої та другої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Інститут забезпечення позову є інструментом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову при існуванні очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами, а також застосовані у дозволений законодавством спосіб.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен переконатися, що спірне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення.

Так, у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 826/16509/18 щодо "очевидності" ознак протиправності дій та порушення прав позивача зазначено, що попри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх "якість": вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваних рішень (дій) поза обґрунтованим сумнівом.

Сама ж лише незгода позивача із діями (рішеннями) суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними і зобов`язання вчинити певні дії ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 800/521/17 зазначила, що позов не може бути забезпечено таким способом, що фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті.

Суд зазначає, що на момент розгляду заяви позивача у суду відсутні правові підстави для встановлення очевидних ознак протиправності оскаржуваного у цій справі рішення відповідача. Обставини щодо правомірності/протиправності рішення щодо відстрочки позивачу від призову на військову службу під час мобілізації є предметом доказування у цій справі та можуть бути встановлені/спростовані за результатами дослідження та оцінки доказів, наданих як позивачем, так і відповідачем під час розгляду цієї справи по суті.

Доводи, які представник позивача наводить в обґрунтування заявлених вимог щодо вжиття ініційованих заходів забезпечення позову, базуються на припущеннях щодо ймовірності здійснення представниками територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів охорони державного кордону або їх структурних підрозділів Держприкордонслужби та поліцейськими мобілізаційних заходів щодо позивача.

Суд звертає увагу, що ці аргументи ґрунтуються виключно на припущеннях і не підтверджені жодними доказами.

Безумовно, рішення, дії або бездіяльність суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів правовідносин. Це може завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно.

Проте суд звертає увагу, що відповідно до статті 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі. Ініційовані заходи забезпечення позову не можуть бути спрямовані на фактичне вирішення спору по суті поза межами судового розгляду справи у встановленому процесуальним законом порядку.

Ба більше, пунктом 5 частини третьої статті 151 КАС України встановлено заборону вжиття заходів забезпечення адміністративного позову встановленням заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі.

Ініціюючи вжиття заходів забезпечення у виді заборони іншим ІНФОРМАЦІЯ_5 вчиняти дії щодо переміщення/призову/вжиття мобілізаційних заходів відносно позивача до навчальних центрів та/або військових частин, з метою проходження ним військової служби в Збройних Силах України та будь-яких інших військових формування, позивач просить суд вжити відповідні заходи фактично щодо необмеженого кола осіб, втручаючись тим самим у реалізацію відповідних функцій та повноважень цих суб`єктів, що не є предметом оскарження у цій справі.

Усталена судова практика щодо вжиття заходів забезпечення позову базується на тому, що не є адекватним предмету позову захід забезпечення, який стосується необмеженого кола осіб, права та інтереси яких можуть бути порушені відповідним заходом забезпечення позову.

Аналіз доводів у заяві про забезпечення позову дає підстави вважати, що твердження заявника ґрунтуються виключно на не згоді з оскаржуваним рішенням відповідача та прогнозованих небажаних для позивача наслідків у вигляді ймовірного призову на військову службу під час супроводу його матері.

За наслідками аналізу поданої заяви про забезпечення позову на предмет ймовірності спричинення невідворотних наслідків та порушення прав та інтересів заявника суд дійшов висновку, що застосування судом обраних заявником заходів забезпечення позову не може ґрунтуватися лише на припущеннях щодо вчинення уповноваженими органами дій щодо можливого призову позивача на військову службу (мобілізацію).

Посилання заявника на ймовірну загрозу ускладнення або унеможливлення ефективного захисту та поновлення порушених прав та інтересів не може бути єдиною підставою для забезпечення позову, оскільки, у разі вирішення спору на користь заявника по суті, застосовуються відповідні правові механізми, спрямовані на відновлення попереднього становища та виконання вимог законодавства.

Натомість вжиття судом заходів забезпечення позову у спосіб, ініційований позивачем і з визначених ним підстав без з`ясування фактичних обставин справи означатиме надання судом передчасних правових оцінок по суті пред`явленого позову і ототожнюватиметься з фактичним задоволенням позову поза межами судового розгляду справи, що є неприпустимим.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, оскільки заявником не доведено дійсну наявність обставин, передбачених частиною другою статті 150 КАС України, для вжиття заходів забезпечення позову.

Керуючись статтями 150, 151, 156, 243, 248, 256 КАС України, суд

ухвалив:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову в адміністративній справі № 240/18617/24.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 КАС України, та може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду, у строк та за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Повний текст ухвали складено: 04 жовтня 2024 року.

Суддя О.Г. Приходько