Справа № 340/6017/23
Суддя: Т.М. КАРМАЗИНА
Дата ухвалення: 2024-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 року м. Кропивницький Справа № 340/6017/23

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Кармазиної Т.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), що полягає у відмові звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з військової служби на підставі підпункту Г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 ) звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військової служби на підставі підпункту Г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років.

В обґрунтування позовних вимог представник посилався на те, що позивачем до військової частини НОМЕР_1 неодноразово подавались рапорти про звільнення його з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, оскільки позивач самостійно виховує дитину віком від до 18 років та до рапортів додано відповідні документи, на підтвердження того, що він самостійно виховує дитину. Натомість йому відмовлено у звільненні з військової служби, оскільки у поданих ним документах до рапорту відсутні документи, які б підтверджували самостійне виховання дітей віком до 18 років. Представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 не перебуває у шлюбі та самостійно виховує дитину віком до 18 років, отже, наявні законні підстави для звільнення його з військової служби за сімейними обставинами, а відповідачем протиправно допущено бездіяльність щодо його не звільнення з військової служби.

Ухвалою судді від 30.08.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (а.с.48).

В подальшому представником позивача адвокатом Охременко А.В. повідомлено суд, що між ним та ОСОБА_1 договір про надання правової допомоги №2512 від 25.12.2022 було розірвано та адвокат не здійснює представництво інтересів ОСОБА_1 у будь-яких справах. (а.с.51)

Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву згідно якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зважаючи на те, що відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця. Тобто рапорт на звільнення подається військовослужбовцем особисто по місцю проходження служби, безпосередньому начальнику. Позивач рапорт від 22.08.2022, про який йдеться в позовній заяві, до військової частини НОМЕР_1 не подавав, та у зазначену у рапорті дату, у військовій частині не знаходився. На копії рапорту, яка міститься в позовній заяві, відсутня відмітка про отримання рапорту військовою частиною НОМЕР_1 . Військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_1 з 28.06.2023 року по теперішній час до військової частини не з`являвся та значиться як особа, яка самовільно залишила військову частину. Отже, вимоги вказані в позові є необґрунтовані та дійсності не відповідають. Докази наведені в позові до військової частини НОМЕР_1 не містять підстав для задоволення позовних вимог (а.с.56-58).

Позивачем подано до суду відповідь на відзив у якому підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити (а.с.113-116).

Ухвалою суду від 20.10.2023 року провадження у справі №340/6017/23 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №340/6018/22 (а.с.126).

Ухвалою суду від 01.10.2024 року провадження у справі поновлено. (а.с.146)

Дослідивши письмові докази у справі судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 (а.с.12).

Позивачем до командира військової частини НОМЕР_1 подано рапорт від 22.08.2022 року про звільнення з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами, оскільки самостійно виховує дитину віком до 18 років. Додатково в рапорті зазначив, що з 28.06.2022 самостійно виховує дитину, якій не виповнилось 18 років, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає спільно з ним, що підтверджується відповідним нотаріальним договором №2819 та договором про сплату аліментів №3060 (а.с.25).

До рапорту про звільнення від 22.08.2022 року позивачем додано: нотаріальний договір щодо виховання дитини; нотаріальний договір щодо аліментів; довідку; копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 (а.с.13, 16-24).

Листом військової частини НОМЕР_3 від 05.07.2023 року позивача повідомлено про необхідність прибуття до місця перебування військової частини та звернення до свого безпосереднього начальника із рапортом та підтверджуючими право на звільнення документами для отримання інформації та вирішення проблемних питань (а.с.26-27).

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.03.2023 року, залишеного в силі постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19.09.2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 22.08.2022 про звільнення з військової служби та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 22.08.2022 про звільнення з військової служби. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.131-135).

На виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.03.2023 року військовою частиною НОМЕР_1 розглянуто рапорт ОСОБА_1 від 22.08.2022 про звільнення з військової служби та листом від 27.09.2024 року повідомлено позивача, що відповідно до наказу командира частини від 28.08.2023 №240 ОСОБА_3 призупинено військову службу та виплата грошового, здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення. Зазначено, що прийняття рішення про звільнення позивача з військової служби за підпунктом 2 пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за даних обставин є неможливим. Для реалізації свого права на звільнення з військової служби позивачу рекомендовано продовжити військову службу та надати військовій частині виправдувальний вирок або рішення про закриття кримінального провадження від 18.08.2023 року №0000242 (а.с.141).

Позивач вважає, що відповідачем допущено бездіяльність стосовно не звільнення його з військової служби, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Необхідно зазначити, що представником відповідача подано до суду клопотання про закриття провадження у справі (а.с.136-138).

Клопотання вмотивовано тим, що частиною отримано постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19.09.2024 року по справі 340/6018/22, згідно якої залишено без змін Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.03.2023 року щодо обов`язку розгляду військовою частиною рапорту ОСОБА_1 від 22.08.2022 року про звільнення з військової служби. На виконання вищезазначеного рішення суду, частина розглянула рапорт ОСОБА_1 від 22.08.2022 року та надала обґрунтовану відповідь про неможливість звільнення з військової служби внаслідок самовільного залишення позивачем частини, внесення 18.08.2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження №0000242 за ознаками злочину передбаченого ч.5 ст. 407 Кримінального Кодексу України Самовільне залишення військової частини або місця служби та подальшого призупинення його військової служби у Збройних Силах України. Позивачу повідомлено про неможливість звільнення за таких обставин та рекомендовано надати військовій частині виправдувальний вирок або рішення про закриття вищевказаного кримінального провадження. З огляду на викладене, частина наполягає на тому, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби втратили свою актуальність, оскільки у зв`язку з наданням ОСОБА_1 відповіді за результатами розгляду рапорту про звільнення з військової служби від 27.09.2024 року №2944 відповідні права та інтереси не можуть вважатися порушеними й не підлягають судовому захисту.

Надаючи оцінку поданому клопотанню, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі: 1) якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства; 2) якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом; 3) якщо сторони досягли примирення; 4) якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав: 5) у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або припинення юридичної особи, за винятком суб`єкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 6) щодо оскарження нормативно - правових актів суб`єктів владних повноважень чи окремих їх положень, якщо оскаржуваний нормативно-правовий акт або відповідні його положення визнано протиправними і нечинними рішенням суду, яке набрало законної сили; 7) щодо оскарження індивідуальних актів та дій суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані акти та дії суб`єкта владних повноважень було змінено або скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили; 8) щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Отже, наявність хоча б однієї з вказаних обставин є підставою для закриття провадження у справі.

Суд також вважає за доцільне звернути увагу, що правова позиція щодо закриття провадження у справі в порядку п.8 ч.1 ст.238 КАС України викладена в ухвалі Верховного Суду від 18.03.2019 у зразковій справі № 200/865/19-а, у якій, зокрема, зазначено, що надані сторонами докази свідчать про виправлення суб`єктом владних повноважень оскаржуваних порушень, а повне відновлення законних прав та інтересів позивача після такого виправлення можливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

У даній адміністративній справі розглядаються позовні вимоги щодо відмови звільнити ОСОБА_1 з військової служби та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років.

В даному випадку суд доходить висновку, що надання ОСОБА_1 відповіді за результатами розгляду рапорту про звільнення не може вважатись виправленим порушенням та не вирішує питання щодо звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років.

Також необхідно зауважити, що позовні вимоги у даній справі не є тотожними вимогам, що розглядались у справі №340/6018/22.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

У силу статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією Російською Федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та на час спірних відносин та розгляду справи не припинений та не скасований.

Згідно частини першої статті 1 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частина друга статті 1 Закону №2232-ХІІ).

За нормами частини третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частини сьомої статті 1 Закону №2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Відповідно до частини дев`ятої статті 1 Закону №2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період. До категорії військовослужбовців прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України.

За нормами частини другої статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Згідно частини шостої статті 2 Закону №2232-ХІІ видами військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Абзацом 13 частини першої статті 1 Закону України Про оборону України визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону №2232-ХІІ призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Статтею 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Так, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з тим, що самостійно виховує неповнолітню дитину до 18 років та дитина знаходяться на повному його утриманні.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Згідно з абзацом 11 підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Станом на час розгляду справи, до вказаної норми внесено зміни та відповідно до підпункту ґ) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Пунктом 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII встановлено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Судом встановлено, що на підтвердження наявності підстав для звільнення з військової служби на підставі пп.г п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII позивачем до відповідача подано, зокрема: копію договору від 22.07.2022 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо здійснення батьківських прав, утримання та визначення місця проживання дитини, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Панчишиною С.С., зареєстрований в реєстрі за №2819 (а.с.16-19); копію договору про сплату аліментів на дитину (а.с.20-23); довідку про підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від 29.07.2022 року (а.с.24).

Вирішуючи питання щодо того, чи здійснює ОСОБА_1 самостійне виховання дитини до 18 років для цілей застосування абз.11 пп.г п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII, суд враховує наступне.

З огляду на ч.ч.2, 3 ст.11 Закону України Про охорону дитинства від 26.04.2001 р. №2402-ІІІ, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України Про охорону дитинства визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.15 Закону України Про охорону дитинства дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.1 4 ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною 5 ст.157 Сімейного кодексу України визначено перелік питань, які можуть вирішуватися одним із батьків, з яким за рішенням суду визначено місце проживання дитини.

З аналізу зазначених норм, суд дійшов висновку, що Законом України Про охорону дитинства та Сімейним кодексом України передбачено рівні права та обов`язки батьків (матері і батька) щодо дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. При цьому один із батьків, який проживає окремо від дітей, зобов`язаний брати участь у її вихованні та має право на особисте спілкування з ними. Сплата аліментів є одним із способів виконання батьками обов`язку з утримання дітей. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Так, з огляду на зміст п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти є підставою для позбавлення батьківських прав.

Таким чином, факт відсутності участі батька або матері у вихованні дітей може бути підтверджений рішенням суду під час вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Беручи до уваги, що проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей. Отже, розірвання шлюбу між батьками, проживання батьків окремо, визначення місця проживання дітей із батьком, не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дітей та бути підставою для звільнення особи відповідно до абз.12 пп.г п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. 90 КАС України).

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів учасників справи, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази надані позивачем - суд зазначає, що обґрунтування на які посилається позивач, не дають суду підстав для висновків, які б свідчили про бездіяльність відповідача, а тому з огляду на наведені вище норми та обставини справи, виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати сторонами не понесені.

Керуючись ст.ст.139, 246, 255, 292-297, 325, 382 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Т.М. КАРМАЗИНА