Справа № 380/13285/23
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2024-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/13285/23 пров. № А/857/7063/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року (ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження у м. Львові суддею Желік О. М.) в адміністративній справі № 380/13285/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління ДМС у Закарпатській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача (Державної міграційної служби України) № 69-23 від 09.05.2023, яке викладено у повідомленні за № 04.4/ від 19 травня 2023 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та скасувати;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення, яким визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що у 2016 році він нелегально приїхав до України з території російської федерації, рятуючись від незаконного кримінального переслідування, сфабрикованого там внаслідок підтримки ним опозиційної таджицької партії Група 24, яка була заборонена у його рідній країні (Таджикистані) через постійну критику режиму президента Рахмона. Позивач вказує, що він, як віруюча людина мусульманського віросповідання, проживаючи у москві та маючи російське громадянство, вкрай негативно відносився до того, що у Таджикистані переслідують мусульман, які щиро сповідують релігію. Хоча у країні більшість людей є мусульманами, влада переслідує їх, адже боїться, що мусульмани ставлять релігію вище ніж владу. На переконання позивача релігійні лідери, які відмовились підпорядковуватись президенту Рахмону та його сім`ї, зараз утримуються у в`язницях, або ж їх вбивають чи переслідують їхні родини.

Після в`їзду на територію України позивач проживав у м. Одеса, де його затримали за екстрадиційним запитом російської федерації, яка повідомила Інтерпол про вчинення злочину. Проте про який саме злочин йде мова, позивач дізнався тільки в Україні. В суді позивача було звільнено із СІЗО та призначено йому домашній арешт. Однак, не розуміючи кримінально-процесуального законодавства України, позивач переїхав з м. Одеса до м. Львова, де проживав разом із родиною.

Як зазначає позивач, після повномасштабного російського вторгнення він зрозумів, що йому необхідний захист України, оскільки він не бажає повертатись до росії, де йому загрожує незаконне ув`язнення. Відтак, позивач звернувся до уповноважених органів України з метою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проте рішенням Державної міграційної служби України № 69-23 від 09.05.2023 йому відмолено у наданні такого статусу з огляду на відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Позивач зазначив, що у російській федерації існує загроза його життю, свободі, а також небезпека незаконного позбавлення волі з огляду на його переслідування на основі політичних та релігійних переконань, а відтак вважає, що відповідачем протиправно не надано йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд безпідставно погодився з аргументами відповідача, який постійно посилається на матеріали екстрадиційної перевірки, забувши, що його повноваження покладені в іншій сфері захисту шукачів притулку, а не у нагляді за матеріалами прокуратури. Не зрозуміло, чому суд прийняв ті аргументи відповідача, в яких останній фактично виправдовує російську агресію. Представники міграційної служби вказують про відсутність релігійної чи політичної складової злочину у документах рф. І суд з такими твердженнями погодився, пославшись в оскаржуваному рішенні на висновок Державної міграційної служби України від 09.05.2023 у справі № 2022UZ0005, зазначивши про відсутність інформаційних матеріалів, які б підтверджували інформованість російських компетентних державних органів про публічне: - засудження заявником російської агресії проти України, починаючи з 2014 року, та після повномасштабного вторгнення рф на територію України; -висвітлення його волонтерської діяльності в інтересах добровольчих батальйонів та внутрішньо переміщених осіб в Україні.

При цьому суд не врахував, що жодна країна ніколи не підтвердить переслідування за політичними або релігійними переконаннями. А тому, неправильним є твердження про те, переслідування не має, оскільки російські правоохоронці не визнають такого переслідування.

Відповідач та третя особа скористалися своїм правом та подали відзив на апеляційну скаргу в яких просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказують на те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що факт тривалого зволікання із зверненням за захистом України ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що це звернення до Головного управління ДМС України в Закарпатській області із заявою після застосування до позивача засобів кримінально-процесуального впливу обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно висновку від 29.03.2023 Головного управління ДМС України в Закарпатській області у справі № 2022UZ0005, складеного за результатом розгляду матеріалів особової справи ОСОБА_1 , громадянина російської федерації, який 22.07.2022 звернувся до Головного управління ДМС в Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (заявник), рекомендовано ДМС України визнати біженцем громадянина російської федерації ОСОБА_1 , який у разі повернення до країни громадянської належності має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою віросповідання та політичних переконань, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту є підставою для набуття статусу біженця.

Державна міграційна служба України склала 09.05.2023 висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі № 2022UZ0005. ДМС встановлено, що факти, повідомлені заявником та надані ним документи на підтвердження своїх тверджень про переслідування у країні громадянської належності та пов`язану з ними небезпеку у разі його повернення до країни громадянської належності, а також припущення Головного управління про неминучість для заявника стати жертвою переслідування саме за ознаками віросповідання та політичних переконань (а не через причетність до скоєння злочину, не пов`язаного з політикою або релігією), не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно цього ж висновку вважається доцільним відповідно до абзацу 5 ч. 1 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту прийняти рішення про відмову у визнанні громадянина російської федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту відсутні.

На підставі цього висновку, за результатами розгляду особової справи № 2022UZ0005 громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 69-23 від 09.05.2023. Вказаним рішенням встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту відсутні.

Згідно повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 04.4/2 від 19.05.2023 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причина відмова: відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні.

Вважаючи рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 69-23 від 09.05.2023 протиправним, позивач звернувся до суду з метою його скасування.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю заявника і вказує на те, що це звернення до міграційного органу обумовлене потребою у легалізації на території України.

Докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні, як у матеріалах справи, так і не були надані відповідачеві при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

До того ж, позивачем не надано також жодних доказів які б свідчили, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що він змушений був прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту № 3671-VI від 08.07.2011 (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої згаданої статті.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та вказаного Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно частин першої, другої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 зазначеного Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія зазначеного абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно частин першої, сьомої статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частин п`ятої, сьомої та тринадцятої статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та вказаного Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пунктів 5, 6 Керівних положень УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців від 16.12.1998 факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається "обов`язком доказування". У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказування реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

З наведеного видно, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання такої особи за своє життя, безпеку чи свободу.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Як видно з матеріалів справи, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у зв`язку із відсутністю стосовно нього умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Суд з висновку Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 29.03.2023 у справі № 2022UZ0005 встановив, що ОСОБА_1 у 2016 році потрапив до України таємно, місцем перетину назвав територію Сумської області.

При цьому, позивач, обґрунтовуючи необхідність залишення території російської федерації зазначає, що в країні походження знаходиться під переслідуванням з політичних та релігійних мотивів.

Також суд згідно цього ж висновку встановив, що у провадженні слідчого управління слідчого комітету російської федерації по республіці башкоростан перебуває кримінальна справа № 6913012 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 статті 222 (незаконне придбання, передача вогнепальної зброї, боєприпасів), ч. 3 статті 33, пунктом з ч. 2 статті 105 (організація вбивства, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, за наймом) КК рф.

Постановою советского районного суду м.уфи республіки башкоростан від 12.07.2016 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_1

04.07.2016 органом досудового розслідування російської федерації ОСОБА_1 оголошено в міжнародний розшук.

Ухвалою Малинівського районного суду Одеської області від 26.06.2018 до ОСОБА_1 застосовано екстрадиційний арешт та обрано тримання під вартою строком 60 діб.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.07.2018 скасовано ухвалу Малинівського районного суду Одеської області від 26.06.2018 та постановлено нову ухвалу, якою ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, з забороною залишати житло, де він мешкає, з покладанням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Ухвалою Малинівського районного суду м. Одеси від 07.09.2018 надано дозвіл на його затримання у зв`язку з тим, що останній порушив умови запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту та переховувався від компетентних органів України.

24.12.2022 ОСОБА_1 затримано працівниками Пустомитівського ВП № 3 Львівського РУП № 2 ГУ НП у Львівській області у зв`язку з перебуванням в міжнародному розшуку з метою арешту та екстрадиції, ініціатором якого є російська федерація.

Ухвалою слідчого судді Пустомитівського районного суду Львівської області від 27.12.2022 до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) строком на 60 діб.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 08.03.2023 скасовано ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 21.02.2023 про продовження строку тримання під вартою для забезпечення видачі громадянина рф ОСОБА_1 та застосоване до останнього на час екстрадиційної перевірки запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Строк дії ухвали до 19.04.2023.

Суд відзначає, що кримінальну справу відносно ОСОБА_1 на території російської федерації порушено у 2016 році. Цього ж року позивач нелегально, через території Сумської області, потрапив до України. Відповідні обставини сторонами не заперечуються.

За захистом в Україні позивач звернувся лише 22.07.2022, тобто зі спливом більше як 6 років з моменту перетину кордону.

Позивач пов`язує причину затримки свого звернення до уповноважених органів міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із початком вторгнення російської федерації на територію України. При цьому позивач вказує, що до моменту вторгнення та оголошення воєнного стану такої необхідності у нього не виникало (він почувався у безпеці).

Разом з тим суд відзначає про відсутність будь-якого причинно-наслідкового зв`язку між переслідуванням позивача на території російської федерації на основі політичних та релігійних уподобань (як він про це зазначає) та початком російського вторгнення на територію України.

Суд звертає увагу на те, що всупереч ухвалі Апеляційного суду Одеської області від 20.07.2018 позивач порушив умови цілодобового домашнього арешту та до 24.12.2022 переховувався від правоохоронних органів України. Як наслідок позивача було затримано на території Львівської області.

У відповідності до правової позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 14.03.2018 у справі № 820/1502/17, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

У постанові від 24.01.2020 у справі № 420/2921/19 Верховний Суд підкреслив, що факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача і вказує на те, що дане звернення до міграційного органу обумовлене потребою у легалізації на території України.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що факт тривалого зволікання із зверненням за захистом України ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до Головного управління ДМС України в Закарпатській області із заявою після застосування до позивача засобів кримінально-процесуального впливу обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Викладене у своїй сукупності, на переконання суду апеляційної інстанції, дає підстави погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що в силу вимог Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналіз матеріалів особової справи позивача не дає підстав стверджувати, що в нього наявні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Судовою колегією враховується, що інформація щодо країни походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися із такою заявою, або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом.

Настановами із процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців надано загальний аналіз змісту поняття цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона - це психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалася, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Висновки аналогічного змісту вже були викладені Верховним Судом у постанові від 27.01.2020 у справі № 815/1563/17 та у постанові від 02.07.2020 у справі № 815/5665/17.

Суд зазначає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття ДМС України відповідного рішення.

Решта доводів апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не потребують додаткового дослідження та спростування.

За таких обставин колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення питання, тобто оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, є обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року в адміністративній справі № 380/13285/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин