Справа № 160/11899/24
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2024-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 жовтня 2024 року м. Дніпросправа № 160/11899/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року (суддя Тулянцевої І.В.) у справі №160/11899/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановиВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 02.12.2023 року по день фактичної виплати (23.03.2023 року) шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з двох місячного грошового забезпечення перед звільненням.

Підставами позову визначено несвоєчасний розрахунок при звільненні, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме - виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:

визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки належного розрахунку при звільненні за період з 03.12.2023 року по 22.03.2024 року у розмірі 101 557,23 грн.;

стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.12.2023 року по 22.03.2024 року у розмірі 101 557,23 грн. (сто одна тисяча п`ятсот п`ятдесят сім гривень 23 копійок), з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Рішення суду мотивовано встановленими обставинами справи, які свідчать про те, що при звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову у повному обсязі. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач

посилається на те, що суд першої інстанції не надав оцінки аргументам відповідача, які полягають в тому, що застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, може мати місце у разі виключення військовослужбовця, з яким не проведено остаточний розрахунок, зі списків особового складу, без надання військовослужбовцем згоди на це. У спірному випадку, як зазначає відповідач, таку згоду, а саме згоду на виключення зі списків особового складу без проведення остаточного розрахунку, позивачем було надано, що, за позицією відповідача, свідчить про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Також позивач звертає увагу на те, що оскільки заходи відповідальності, у вигляді виплати середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні, мають компенсаційний характер, то суд повинен був визначити розмір такої компенсацію виходячи із пропорційності розміру несвоєчасно виплачених сум та розміром середнього заробітку, що підлягав стягненню на користь позивача.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи, які не заперечуються сторонами, свідчать про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25.10.2022 року по 02.12.2023 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №345 від 02.12.2023 року, молодшого сержанта ОСОБА_1 , який знаходився у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 27.11.2023 року №387-РС відповідно до п. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу у відставку за підпунктом б за станом здоров`я- на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби вважати таким, що з 02.12.2023 року справи та посаду здав, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення з 02.12.2023 року і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

23.03.2024 року Військовою частиною НОМЕР_1 нарахована та виплачена позивачу грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій в розмірі 13 179,30 грн., про що свідчить довідка про грошове забезпечення та відрахування №5476 від 29.04.2024 року.

Оскільки відповідач здійснив повний розрахунок із позивачем при звільненні, виплативши йому всі належні суми, лише 23.03.2024 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Так, вирішуючи спір між сторонами суд першої інстанції дійшов висновку щодо можливості застосування у спірних відносин приписів КЗпП України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання саме відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, у зв`язку з чим в даному випадку застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України в (редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, не виплата військовослужбовцю, на день його звільнення та виключення зі списків особового складу військової частини, грошової компенсація за невикористану додаткову відпустку, може бути підставою для застосування до військової частини відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Тобто, положення ст. 117 КЗпП України підлягають застосуванню під час визначення відповідальності за затримку розрахунку при звільненні.

Поряд з цим, у вказаних правовідносинах підлягають застосування і положення спеціальних норм права у сфері проходження військової служби, які визначають порядок звільнення військовослужбовців.

Так, відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, за загальним правилом, військовослужбовець на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечений, у тому числі, грошовим забезпеченням до складу якого відноситься і грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку.

Єдиним виключенням з цього правила є надання військовослужбовцем згоди на його виключення зі списків особового складу військової частини без проведення остаточного розрахунку.

Таким чином, застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, у правовідносинах пов`язаних з проходженням військової служби, можливо у випадку виключення військовослужбовця, з яким не проведено остаточний розрахунок, зі списків особового складу військової частини, без його згоди.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у справі №480/3105/19 (постанова від 30.11.2020).

У спірному випадку встановлено, що 24.11.2023 позивачем командиру військової частини подано рапорт, в якому позивач надав згоду на виключення його зі списків особового складу без проведення остаточних розрахунків.

Отже, за встановлених обставин не можливо стверджувати про порушення військовою частиною положень ст.116 КЗпП України, в частині звільнення позивача без проведення остаточних розрахунків, як про те зазначив суд першої інстанції, що б могло бути підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

З цих підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду з прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 3176, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року у справі №160/11899/24 скасувати та прийняти нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 03.10.2024

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк