Справа № 536/913/24
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2024-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 р.Справа № 536/913/24

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

за участю секретаря судового засідання Кривенка Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області (головуючий суддя І інстанції Клименко С.М.) від 29.07.2024 року по справі № 536/913/24 за позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України

третя особа Поліцейський роти № 2 батальйону патрульної поліції в м. Кременчук Управління патрульної поліції в Полтавській області ДПП рядовий по поліції Єрохіна Софія Ярославівни

про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області із позовною заявою, в якій просив:

визнати протиправною та скасувати постанову поліцейської 2 взводу роти Управління патрульної поліції батальйону патрульної поліції в м. Кременчук Управління патрульної поліції в Полтавській області Єрохіної Софії Ярославівни про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі від 27.03.2024 серія ЕНА № 1754814 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП та застосування стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн і провадження у справі закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення;

стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в сумі 605 грн. грн 60 коп та витрати на правничу допомогу 5000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27.03.2024 поліцейська 2 взводу роти Управління патрульної поліції батальйону патрульної поліції в м. Кременчук Управління патрульної поліції в Полтавській області Єрохіна Софія Ярославівна склала постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серія ЕНА №1754814, де притягнула ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121 КУпАП та наклала адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн, вказуючи, що ОСОБА_1 , керуючи в м. Кременчуці на вул. О. Халаменюка транспортним засобом ВАЗ 2101 д.н.з. НОМЕР_1 27.03.2024 біля 8 год 40 хв обладнаним засобами пасивної безпеки та не був пристебнутий ременем безпеки, чим порушив п. 2.3. «в» ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 29.07.2024 по справі № 536/913/24 позовні вимоги задоволено.

Скасовано постанову серія ЕНА № 1754814 складену 27.03.2024 поліцейською роти №2 Батальйону патрульної поліції УПП в Полтавській області Департаменту патрульної поліції рядовою поліції Єрохіною Софією Ярославівною про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 121 КУпАП та накладення штрафу в сумі 510 грн. і справу провадженням закрито.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп і за надання правничої допомоги 5000 (п`ять тисяч) грн.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що 27.03.2024 під час патрулювання в м. Кременчуці працівниками поліції був виявлений транспортний засіб ВАЗ 2101, номерний знак НОМЕР_1 під керуванням позивача, який, в порушення п.п. 2.3 «в» ПДР України, під час руху був не пристебнутий ременем безпеки. На місці зупинки транспортного засобу водія інспектором було повідомлено про порушення ним п.п. 2.3 «в» ПДР України. Під час з`ясування фактичних обставин усні пояснення позивача інспектором поліції були сприйняті критично, оскільки не відповідали дійсним обставинам. Натомість, доводи водія свідчили про неусвідомлення ним протиправності своїх дій в сфері безпеки дорожнього руху під час керування ТЗ, що в свою чергу, створює підвищену суспільну небезпеку таких дій, в першу чергу, для самого себе. Вказує, що в даному випадку основною та обов`язковою ознакою об`єктивної сторони правопорушення є протиправне діяння, факт вчинення якого підтверджено відеоматеріалами, відсутність якого б виключала склад наведеного адміністративного правопорушення. Зазначає, що в адміністративному позові представник позивача не заперечував, що в час, дату та місці, вказані в оскаржуваній постанові, позивач керував зазначеним вище транспортним засобом та був зупинений працівниками поліції, які повідомили водію про порушення ним п.п. 2.3 «в» Правил дорожнього руху. Також підтверджується представником, що під час руху на транспортному засобі водій не був пристебнутий паском безпеки.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, з урахуванням особливостей, визначених ст. 268 КАС України.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.03.2024 поліцейська роти № 2 Батальйону патрульної поліції УПП в Полтавській області Департаменту патрульної поліції рядова поліції Єрохіна Софія Ярославівна склала постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА №1754814, де притягнула ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП та наклала адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 510 грн, за те, що водій ОСОБА_1 27.03.2024 о 08:40 год в м. Кременчуці на вул. Халаменюка, 81 керував транспортним засобом ВАЗ 2101 д.н.з. НОМЕР_1 обладнаним засобами пасивної безпеки та був непристебнутий ременем безпеки, чим порушив вимоги п. 2.3 «в» ПДР України.

Не погодившись з винесеною постановою, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивач ОСОБА_1 винним себе у вчинені правопорушення не визнав і докази, що підтверджували б викладені в постанові обставини вчинення ним правопорушення відповідач не надав, то суд дійшов до висновку про відсутність події адміністративного правопорушення по якому була прийнята поліцейською ОСОБА_2 постанова, яка оскаржується позивачем, тому її необхідно скасувати, а справу провадженням закрити.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, з урахуванням доводів сторін та висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Приписами п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» та ст. 222 КУпАП встановлено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками, правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі та розглядає справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

З метою встановлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі наказом № 1395 від 07.11.2015 року МВС України затверджено відповідну Інструкцію (далі - Інструкція).

Відповідно до п. 4 Розділу І, п. 2 Розділу III Інструкції, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу; постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачена, зокрема, приписами ч. 5 ст. 121 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до п. 1.1. ПДР України, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно до п. 1.4 ПДР кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Кожний учасник дорожнього руху має дотримуватися Правил дорожнього руху і може розраховувати на дотримання цих правил будь-якою іншою особою, яка бере участь у русі. Це має бути гарантією передбачуваності розвитку ситуації на дорозі. Будь-яке відхилення від вимог та положень Правил може призвести до порушення встановленого порядку руху дорогами України і створення аварійної ситуації.

Згідно з п. 1.9 ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Відповідно до ст.14 Закону України «Про дорожній рух», учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху, та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Згідно п. 2.3 «в» ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.

Крім того п. 31.4 ПДР забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам: п.п. 31.4.7. Інші елементи конструкції: ж) відсутні ремені безпеки та підголовники в транспортних засобах, де їх установка передбачена конструкцією; з) ремені безпеки не в робочому стані або мають видимі надриви на лямках.

Відповідно до ч. 5 ст. 121 КУпАП порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Зі змісту спірної постанови вбачається, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності саме за порушення п. 2.3 «в» ПДР, а не за порушення п. 31.4.7 ПДР.

В свою чергу, обов`язковою ознакою об`єктивної сторони правопорушення, згідно п. 2.3 «в» ПДР є те, що водій не користувався засобами пасивної безпеки (в межах спірних правовідносин - ременем безпеки) на автомобілі, який обладнаний таким засобом пасивної безпеки.

З наданого до матеріалів справи відеозапису з портативної боді-камери поліцейського судом встановлено, що під час руху автомобіля марки ВАЗ 2101 д.н.з. НОМЕР_1 водій дійсно не був пристебнутий ременем безпеки. Фактично ця обставина самим позивачем і не заперечується.

Разом з тим, після зупинки транспортного засобу, дізнавшись про причину зупинки, водій одразу повідомив інспектора патрульної поліції, що в автомобіль марки ВАЗ 2101 1974 року випуску взагалі не обладнаний засобами пасивної безпеки заводом-виробником та запропонував інспектору пересвідчитися в цьому, шляхом візуального огляду салону автомобіля, що поліцейським зроблено не було.

При вирішенні спірних правовідносин, з урахуванням року випуску автомобіля, суд зазначає, що відповідачем ані у відзиві на позовну заяву, ані в апеляційній скарзі не надано доказів того, що автомобіль марки ВАЗ 2101 1974 року випуску, яким керував ОСОБА_1 обладнаний (чи мав бути обладнаний заводом-виробником) засобом пасивної безпеки, а саме ременями безпеки. В свою чергу, як правильно зазначив суд першої інстанції, надані відповідачем фотознімки з інтернет-ресурсу автомобілів, як він вказує, аналогічної марки/моделі та року випуску, що обладнані засобами безпеки руху, не підтверджують позиції відповідача, що автомобіль саме позивача був обладнаний (чи мав бути обладнаний) ременями безпеки.

За правилами ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

На підставі вищевикладеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що постанова серія ЕНА № 1754814 складену 27.03.2024 поліцейською роти №2 Батальйону патрульної поліції УПП в Полтавській області Департаменту патрульної поліції рядовою поліції Єрохіною Софією Ярославівною про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 121 КУпАП та накладення штрафу в сумі 510 грн. підлягає скасуванню, а провадження по справі відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП - закриттю.

Що стосується висновків суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн., колегія суддів зазначає таке.

Суд першої інстанції зазначив, що в підтвердження своїх вимог про стягнення у відшкодування понесених витрат на правничу допомогу коштів в розмірі 5000 грн позивач надав витяг з договору № 01-01/04-24 про надання правничої допомоги від 01 квітня 2024 року, акт № 1 наданих послуг згідно вказаного Договору від 05 квітня 2024 року та ордер про надання правничої допомоги ОСОБА_1 адвокатом Коротченко Олексієм Петровичем, який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1274 від 20.07.2012.

Також суд зазначив, що вказаний акт № 1 надання послуг містить детальний розрахунок вартості наданих послуг, де вказано витрачений час, послуга та вартість, а саме:, що за складання адміністративного позову витрачено 2 год, вартість 4000 грн. з розрахунку 1 год - 2000 грн, та на формування додатків до позову та сплату судового збору витрачено 0,5 год - вартість 1000 грн.

У зв`язку з цим, враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт адвокатом, часом витраченим на виконання цих робіт, а також значення справи для позивача, який витратив значний час намагаючись довести поліцейським, що він не порушував Правил дорожнього руху України, що поліцейські грубо порушили його права, безпідставно притягнувши до адміністративної відповідальності за дії, які він не вчиняв, навіть, не намагаючись довести його вину, що вирішення спору має для позивача важливе принципове значення, а також принцип розумності та справедливості, суд вважав співмірною оплатою позивачем послуг адвоката у вказаному розмірі.

В доводах апеляційної скарги в цій частині відповідач посилається на те, що розрахунку погодинної вартості правової допомоги та будь-яких доказів фактично сплачених позивачем витрат на правничу допомогу представником позивача до позовної заяви не додано. Вказує, що відповідно до Акту № 1 наданих послуг від 05.04.2024 р.: послуга адвоката: «Складання адміністративного позову про визнання протиправною та скасування постанови...», зважаючи на справу, яка є незначної складності, необґрунтовано завищена за часом 2 год та, відповідно, за вартістю 4000,00 грн, оскільки адміністративний позов складений на 7 аркушах одностороннього друку, з яких 2 сторінки - це відомості про суд, учасників справи, позовні вимоги, перелік додатків; 1 сторінка позову містить виклад суб`єктивного бачення позивачем обставин справи; 4 сторінки позову містять цитування певних норм законодавства, копіювання яких з відповідних інтернет ресурсів не потребує витрати адвокатом значного часу. При цьому, справи з приводу оскарження рішень суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності не є складними. Також зазначає, що послуга адвоката: «Формування додатків.., засвідчення копій, сплата судового збору» безпідставно та необґрунтовано завищена за вартістю 2000,00 грн.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції в цій частині, колегія суддів зазначає, що положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За частиною третьою статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-4 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Така правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Такий висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 21.03.18 у справі № 815/4300/17, від 11.04.18 у справі № 814/698/16, від 18.10.18 у справі № 813/4989/17.

Згідно з частиною шостою статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з положень частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд указав, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Зазначені висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020 у справі № 640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19 при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вказані критерії закріплені у ч. 5 ст. 134 КАС України.

Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 ст. 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції представником позивача надано до матеріалів справи: витяг з договору № 01-01/04-24 про надання правничої допомоги від 01 квітня 2024 року, акт №1 наданих послуг згідно вказаного Договору від 05 квітня 2024 року

Зі змісту акту приймання-передачі наданих послуг вбачається, що в рамках цієї справи адвокатом надані юридичні послуги: складання адміністративного позову витрачено 2 год, вартість 4000 грн. з розрахунку 1 год - 2000 грн; формування додатків до позову та сплату судового збору витрачено 0,5 год - вартість 1000 грн.

Колегія суддів зазначає, що пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

В постанові Верховного Суду від 23.07.2023 р. по справі № 340/4492/22 (адміністративне провадження № К/990/12857/23) судом касаційної інстанції висловлено позицію, згідно якої наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення виключно для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу як це передбачено частиною сьомою статті 134 КАС України, однак, не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу застосовувати вимоги частин першої-четвертої статті 134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.

Колегія суддів враховує, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення гонорару у фіксованій сумі у справі, яка розглядається, є розумність заявлених витрат.

Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Отже, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження факту понесення ним витрат на правничу допомогу, суд зазначає, що фактично адвокатом надані послуги зі складення позовної заяви, зміст якого складається переважно з цитування норм права, які регулюють спірні правовідносини, а тому виходячи зі складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг позивачу, час витрачений адвокатом, враховуючи суть спірних правовідносин, суд дійшов до висновку, що на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн., які є обґрунтованим, пропорційними та співмірними зі складністю справи та обсягом наданих послуг.

У зв`язку з цим, рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 29.07.2024 року по справі № 536/913/24 підлягає скасуванню в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судових витрат за надання правничої допомоги у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. з прийняттям в цій частині нового судове рішення про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн. (одна тисяча гривень) 00 коп.

В іншій частині рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 29.07.2024 року по справі № 536/913/24 підлягає залишенню без змін.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задовольнити частково.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 29.07.2024 року по справі № 536/913/24 скасувати в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судових витрат за надання правничої допомоги у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн (одна тисяча гривень) 00 коп.

В іншій частині рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 29.07.2024 по справі № 536/913/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді І.М. Ральченко В.В. Катунов