Справа № 260/3684/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/3684/24 пров. № А/857/16033/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року про повернення позовної заяви у справі № 260/3684/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:

1. визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у нездійсненні перерахунку та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 10.07.2023, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, виходячи з розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020, 2021, 2022, 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», протиправною;

2. зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 10.07.2023, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, виходячи з розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020, 2021, 2022, 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше здійснених виплат.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 31.05.2024 залишено позовну заяву без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків шляхом подання заяви з обґрунтуванням поважності причин пропуску строку звернення до суду.

05.06.2024 позивач подав заяву про усунення недоліків позовної заяви, яку мотивував тим, що перебіг процесуального строку починається з дня отримання письмового повідомлення про суми нарахованих та виплачених сум при звільненні. Відповідач як при звільненні, так і після того не надав письмового повідомлення позивачу про суми нарахованих та виплачених сум.

Рішення, згідно з яким позивача позбавлено премії у червні 2023 року до позивача не доводилося.

Про наявність такого позивач дізнався з архівної відомості №1 за період з січня по грудень 2023 №006SL-11032, наданої відповідачем на запит на інформацію позивача листом від 01.02.2024 №09/3ПІ-З/1, яка отримана позивачем 28.02.2024.

Отже саме 28.02.2024 є датою коли позивач отримав письмове повідомлення про суми нарахованих та виплачених сум і відповідно, дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.06.2024 позовну заяву повернуто позивачу на підставі п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України

Не погоджуючись із ухвалою суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не вірне встановлення обставин справи, просив ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) чітко передбачає, що у справах про виплату всіх сум, що належать працівнику при звільненні, початком перебігу процесуального строку є день отримання письмового повідомлення про суми нарахованих та виплачених сум при звільненні.

Апелянт стверджує, що на день звільнення йому мало бути перераховано та виплачено грошове забезпечення за весь період, протягом якого він мав право на нього з 29.01.2020 по 10.07.2023.

Грошове забезпечення, на яке має право позивач та яке є предметом спору у цій справі є сумою, що належить працівникові при звільненні, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати саме ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Однак суд першої інстанції помилково керувався приписами ч. 1 цієї статті.

Саме 28.02.2024 є датою. Коли позивач отримав письмове повідомлення про суми нарахованих та виплачених сум і відповідно дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Вважає, що тримісячний строк на звернення до суду із позовом повинен обчислюватися саме з 28.02.2024.

Апелянт просив скасувати ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.06.2024 у цій справі та передати справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

12.08.2024 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Зокрема, відповідач вказав, що тримісячний строк на звернення до суду із позовними вимогами нарахувати та виплатити грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 10.07.2023 закінчився 10.10.2023, а з позовом позивач звернувся 30.05.2024, поза межами строку звернення до суду.

Зауважено, що позивач ніяким чином не намагався здійснити досудове врегулювання спору, що свідчить про його триваючу пасивну поведінку. Отримання особою інформації у відповідь на його звернення не змінює моменту, з якого він дізнався чи міг дізнатися про порушення його прав і цей факт не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, як і не перериває такий строк.

Враховуючи те, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 10.07.2023 наказом начальника 94 (Чопського) прикордонного загону «По особовому складу» №538-ОС, тому апелянт вважає, що даний позов заявлено з пропуском строку звернення до суду, отже ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.

Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України апеляційна скарга розглянута судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, матеріали справи, доводи апеляційної скарги, та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У силу ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

З наведених положень ст. 122 КАС України слідує, що такі не містять норм, які б урегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення).

Разом із тим, такі правовідносини регулюються ст. 233 КЗпП України, адже зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення ст. 233 КЗпП України у частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч. 5 ст. 122 КАС України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.08.2023 у справі №280/6779/22.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. (в редакції , що діє з 19.07.2022)

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України ( в редакції , що діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Крім того, Законом України від 30.03.2020 № 540-IX КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: 1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12.03.2020 (постанова Уряду від 11.03.2020 № 211) та закінчився 30.06.2023 (постанова Уряду від 27.06.2023 №651).

З огляду на викладене строк звернення до суду продовжений законом, а саме, пунктом 1 Прикінцевих положень КЗпП України, на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Саме такі висновки щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 17.08.2023 у справі № 380/14039/22.

Тобто, до 30.06.2023 в Україні діяв карантин, під час дії якого строки звернення до суду були продовжені.

Судом встановлено, що позивача звільнено з військової служби 10.07.2023 згідно наказу №538-ОС від 10.07.2023, до суду з позовом щодо неповного розрахунку при звільненні 30.05.2024 через систему «Електронний суд».

Судом першої інстанції вірно встановлено, що тримісячні строки звернення до суду з позовними вимогами нарахувати та виплатити грошове забезпечення за період з 29.01.2020 по 10.07.2023 закінчилися 10.10.2023, а з цим позовом позивач звернувся до суду30.05.2024, тобто поза межами строку звернення до суду з позовом.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що отримання позивачем листа сторони відповідача у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого сторона позивача повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли сторона позивача почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Колегія суддів наголошує, що в будь-якому випадку, досліджуючи питання щодо поважності причин пропуску процесуального строку, причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування (постанова Верховного Суду від 02.12.2021 у справі №640/20314/20).

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, при цьому такі обставини повинні бути підтверджені належним чином. Проте, позивач, пропустивши строк звернення до суду, не наводить жодних причин пропуску строку звернення до суду, які були об`єктивно непереборними, не залежали від його волевиявлення чи пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку, позивачем суду не наведено.

Зважаючи на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, а наведені ним причини пропуску цього строку не дають підстав для визнання їх поважними та, відповідно, поновлення строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви на підставі п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України.

При цьому, повернення позовної заяви не позбавляє сторону права повторного звернення із позовною заявою, в порядку встановленому законом.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 241, 243, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року у справі №260/3684/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк