Справа № 580/7371/24
Суддя: Віталіна ГАЙДАШ
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року справа № 580/7371/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гайдаш В.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби (далі відповідач 1), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі відповідач 2), в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 19.04.2024 №2041 Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про відмову у надані дозволу на імміграцію в Україну позивачу, громадянину держави Ізраїль, ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 23.04.2024 №3791 про скасування посвідки на тимчасове проживання від 23.11.2022 №800293192, виданої позивачу;

- зобов`язати відповідача 1 розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що рішення відповідачів є протиправними та підлягають до скасування, оскільки відповідачі у спірних рішеннях не зазначили будь-яких обставин, які слугували підставою для їх прийняття, так як позивач є громадянином Держави Ізраїль та документований паспортом цієї країни, як наслідок, позивач не документований паспортом громадянина України, тому прийняття вищезазначених рішень з підстав ніби то належності позивача до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» є протиправним. Також позивачем вказано, що відповідачами порушено баланс між несприятливими наслідками для прав позивача, що призвело до негативних для нього наслідків за відсутності безпосередньої вини позивача.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 31.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Відповідач 1 позов не визнав, надав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що приймаючи рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну позивачу, Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідач 2 позов не визнав, надав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що рішення відповідача про скасування посвідки на тимчасове проживання від 23.11.2022 №800293192 є правомірним та таким, що не підлягає до скасування, оскільки ВПР та ВІР УВС Вінницької області 30.08.1991 року оформлено виїзд на постійне проживання у Державу Ізраїль громадянці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та документовано її загальногромадянським закордонним паспортом НОМЕР_1 з відміткою «Постійне проживання». Відомості про сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було внесено до закордонного паспорта матері ОСОБА_2 . Вищенаведене свідчить про те, що громадянин Держави Ізраїль ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Іллінці Вінницької області є громадянином України згідно п. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» № 2235-III від 18.01.2001, тому він не може документуватись посвідкою на постійне проживання в Україні.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Із наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що ОСОБА_1 документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 від 23.11.2022, терміном закінчення строку до 22.11.2023.

Позивач звернувся до Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україні на підставі п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про імміграцію» (дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам України).

Рішенням Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 19.04.2024 №2041 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».

У подальшому 19.04.2024 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшов лист №7113/1292-24 від Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про те, що за результатами розгляду матеріалів справи №400047147 від 19.10.2023 громадянина Держави Ізраїль ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця СРСР, щодо надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» № 2491-III від 07.06.2001 (у зв`язку з тим що він перебуває у шлюбі з громадянкою України), було встановлено його належність до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України».

На підставі вищезазначених обставин Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, враховуючи належність ОСОБА_1 до громадянства України, прийнято рішення від 23.04.2024 №3791 про скасування позивачу посвідки на тимчасове проживання від 23.11.2022 №800293192.

Позивач не погоджуючись із вищезазначеними рішеннями відповідачів, тому звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано, що згідно ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VІ (далі - Закон № 3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом ч. 15 ст. 4 Закону №3773-VІ іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 07.06.2001 «Про імміграцію».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону України «Про імміграцію» визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів, відповідно до яких останні перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Стаття 9 Закону України «Про імміграцію» встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання. Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як наслідок, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтею 10 Закону України «Про імміграцію» встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

У відповідності до пп. 2 п. 2 цього Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме, зокрема, батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно п. 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: - формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; - надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; - здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Як встановлено судом із матеріалів справи, що ОСОБА_4 звернувся до Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україні на підставі п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про імміграцію» (дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам України).

Суд звертає увагу, що вичерпний перелік підстав для відмови у видачі дозволу на імміграцію викладено у ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III.

Так, згідно із п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 19.04.2024 №2041 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну саме на підставі п.4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».

Однак, у спірному рішенні Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 19.04.2024 №2041 не зазначено, які саме відомості, зазначені позивачем, є недостовірними чи неправдивими, а в матеріалах справи докази на підтвердження доводів відповідача 1 відсутні.

На підставі аналізу оскаржуваного рішення від 19.04.2024 №2041, суд встановив, що спірне рішення відповідача 1 не відповідає критеріям обґрунтованості та вмотивованості, оскільки містить лише посилання на п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», без зазначення обставин та доказів, мотивів та підстав, які мали вирішальне значення для його прийняття.

Разом з цим, 19.04.2024 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшов лист №7113/1292-24 від Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про те, що за результатами розгляду матеріалів справи №400047147 від 19.10.2023 громадянина Держави Ізраїль ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця СРСР, щодо надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» № 2491-III від 07.06.2001 (у зв`язку з тим що він перебуває у шлюбі з громадянкою України), було встановлено його належність до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України».

Згідно ст. 5 Закону України №1636-XII документами, які підтверджують громадянство України, є паспорт громадянина України, а для осіб віком до 16 років - свідоцтво про народження.

Відповідно до Положення про свідоцтво про народження, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ воно є документом, що підтверджує факт реєстрації народження дитини, підтверджує громадянство України особи віком до 16 років на підставі запису про громадянство її батьків та видається на дитину, яка відповідно до Закону України «Про громадянство» є громадянином України або набула громадянства України.

Таким чином, набуття громадянства України ОСОБА_5 слід пов`язувати у взаємозв`язку зі ст.ст. 5, 12 Закону України №1636-XII, тобто необхідністю його оформлення шляхом отримання відповідного паспорта громадянина України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про громадянство» від 08.10.1991 № 1636-XII громадянство України втрачається якщо громадянин України добровільно набув громадянства іншої держави.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_4 є громадянином Держави Ізраїль та документований паспортом цієї країни, як наслідок, позивач не документований паспортом громадянина України, тому відповідачі фактично спонукають позивача відмовитись від громадянства іншої держави.

Крім того, ОСОБА_1 документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 від 23.11.2022, терміном закінчення до 22.11.2023, тому при прийнятті рішення про видачу йому цієї посвідки на тимчасове місце проживання в Україні, відповідний територіальний орган ДМС проводив перевірку законності залишення на тимчасове проживання на території України позивача та не виявив підстав для відмови в її видачі.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку визнати протиправним та скасувати рішення Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 19.04.2024 №2041 про відмову у надані дозволу на імміграцію в Україну позивачу, громадянину держави ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також необхідно зазначити, що пп. 1 п. 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322, посвідка скасовується ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів

Оскільки передумовою для прийняття рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 23.04.2024 №3791 про скасування посвідки на тимчасове проживання від 23.11.2022 №800293192, виданої позивачу, слугував лист №7113/1292-24 від Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про те, що за результатами розгляду матеріалів справи №400047147 від 19.10.2023 громадянина Держави Ізраїль ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця СРСР, йому відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III, однак враховуючи факт встановлення судом протиправності вищенаведеного рішення відповідача 1, тому рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 23.04.2024 №3791 про скасування посвідки на тимчасове проживання від 23.11.2022 №800293192, виданої позивачу, також підлягає до скасування.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд також вважає за необхідне застосувати положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні «Кlаss та інші проти Німеччини» від 06 вересня 1978 року (п. 67), ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 Європейської конвенції з прав людини не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, «орган», що згадується в цій статті, не обов`язково має бути судовим. Однак, при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають враховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує.

Під визначенням терміну «процесуальні гарантії» вважається, зокрема, право бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.

Отже, відповідачами, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Скасування посвідки на постійне проживання в Україні без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання такої посвідки/дозволу на імміграцію в Україну.

Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 27.03.2019 по справі №820/1863/17, від 17.04.2019 по справі №820/6675/16, від 03.04.2019 по справі №815/2473/17, від 20.03.2019 по справі №820/391/17, від 16.01.2019 по справі №815/1010/16.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Таким чином, суд, керуючись частиною другою статті 9 КАС України, з метою ефективного захисту прав позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень дійшов висновку зобов`язати Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду, зазначених у цьому рішенні.

За вказаних обставин суд дійшов висновку, що позов підлягає до повного задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 6, 14, 139, 242-245, 255, 295, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 19.04.2024 №2041 Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про відмову у надані дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_7 , громадянину держави ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 23.04.2024 №3791 про скасування посвідки на тимчасове проживання від 23.11.2022 №800293192, виданої ОСОБА_7 .

Зобов`язати Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду, зазначених у цьому рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Віталіна ГАЙДАШ