Справа № 120/4286/24
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2024-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 р. Справа № 120/4286/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в м. Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі ГУ ПФУ у Вінницькій області, відповідач 1) та Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУ ПФУ в Рівненській області, відповідач 2) про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 23.01.2024 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". За результатами розгляду даної заяви ГУ ПФУ в Рівненській області винесено рішення №68 від 29.01.2024, яким було відмовлено у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу передбаченого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Як зазначає позивач, відповідач 2 під час вирішення питання про призначення пенсії безпідставно не зарахував період його роботи з 04.08.1980 по 18.05.1985, оскільки записи в трудовій книжці передують даті заповнення трудової книжки; а також період проходження строкової військової служби згідно відомостей військового квитка серії НОМЕР_1 від 11.05.1978, оскільки відсутня інформація про період проходження військової служби.

На думку позивача, дані обставини в жодному разі не повинні впливати на підтвердження його стажу за такий період, позаяк є суто формальними недоліками трудової книжки, відповідальність за які працівник не повинен нести. Окрім того, на переконання позивача, необґрунтоване неврахування зазначених вище періодів його трудової діяльності до страхового стажу суперечить нормам пенсійного законодавства та порушує його право на належний соціальний захист.

Ухвалою від 09.04.2024 судом відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлено відповідачам 15-денний строк для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

25.04.2024 на адресу суду від ГУ ПФУ в Рівненській області надійшов відзив на позовну заяву. Так, заперечуючи проти позову відповідач 2 зазначив, що позивач 23.01.2024 звернувся до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком. За принципом екстериторіальності зазначена заява розглядалася Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області та за результатами розгляду документів, доданих до заяви, до загального трудового стажу не зараховано періоди трудової діяльності позивача згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 20.05.1985, оскільки відомості до трудової книжки внесено з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162, а саме: внесені до трудової книжки записи № 2-3 про період перебування у трудових відносинах з 04.08.1980 по 18.05.1985 передують даті заповнення трудової книжки. Відповідач 2 наголосив, що періоди трудової діяльності згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 20.05.1985 потребують уточнення. Крім того відповідач 2 вказав, що до трудової діяльності позивача не був зарахований період проходження строкової військової служби згідно відомостей військового квитка серії НОМЕР_1 від 11.05.1978, оскільки відсутня інформація про період проходження строкової військової служби.

Відповідач 2 вказує, що загальний страховий стаж позивача складає 2 роки 10 місяців 26 днів, що є недостатнім для призначення пенсії.

Отже, на думку відповідача 2, ГУ ПФУ в Рівненській області прийняло правомірне та обґрунтоване рішення про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку. За таких обставин вважає заявлені позовні вимоги безпідставними, а тому у їх задоволенні просить суд відмовити.

30.04.2024 на адресу суду від Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву. Свої заперечення відповідач 1 мотивує тим, що на підставі заяви позивача про призначення пенсії та наданих документів, від 29.01.2024 ГУ ПФУ в Рівненській області винесено рішення №68 про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи 15 років. При цьому відповідач 2 фактично повторив визначені у оскаржуваному рішенні підстави, за яких не було зараховано до страхового стажу позивача періоди його роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 та період проходження військової служби.

А також відповідач 1 додатково наголосив на тому, що зазначені в трудовій книжці та позовні заяві відомості про роботу в районах Крайньої півночі не підтверджені первинними документами для перевірки інформації щодо сплати страхових внесків та вказав про те, що з 01.01.2023 російська федерація припинила Участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. З огляду на викладене відповідач 1 вважає, що позивачу правомірно відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з чим в позові просить відмовити.

Інших заяв від учасників справи до суду не надходило.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 65 років, 23.01.2024 звернувся до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", додавши до заяви необхідний пакет документів.

У подальшому, згідно з Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (із змінами) (далі Порядок № 22-1) після реєстрації вказана заява позивача за принципом екстериторіальності була передана на розгляд до ГУ ПФУ в Рівненській області.

За результатами розгляду такої заяви та поданих документів ГУ ПФУ в Рівненській області прийняло рішення №68 від 29.01.2024 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу в розумінні ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Мотивами прийняття даного рішення слугувало те, що згідно наданих до заяви документів про стаж, страховий стаж заявника на день звернення складає 2 роки 10 місяців 26 днів з мінімально необхідних 15 років. При цьому, до страхового стажу позивача не були зараховані періоди його роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 20.05.1985 оскільки відомості до трудової книжки внесено з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162, а саме: внесені до трудової книжки записи № 2-3 про період перебування у трудових відносинах з 04.08.1980 по 18.05.1985 передують даті заповнення трудової книжки. Також у рішенні було зазначено, що періоди трудової діяльності згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 20.05.1985 потребують уточнення.

Крім того до трудової діяльності позивача не був зарахований період проходження строкової військової служби згідно відомостей військового квитка серії НОМЕР_1 від 11.05.1978, оскільки відсутня інформація про період проходження строкової військової служби.

Вважаючи, що пенсійний орган безпідставно дійшов висновку про не зарахування періоду його трудової діяльності а також періоду проходження військової служби до страхового стажу та, у зв`язку з цим, протиправно відмовив йому у призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом з метою захисту порушених, на його думку, прав та інтересів.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходив із наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі також Закон від 09.07.2003 № 1058-IV).

Відповідно до ст. 8 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Частиною першою статті 26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року;

Отже, позивачу як особі, яка 13.01.2024 досягла віку в 65 років, та яка немає необхідного страхового стажу передбаченого частинами першою і другою статті 26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV, для призначення пенсії необхідно мати страховий стаж не менше 15 років.

Згідно вимог ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.91 № 1788-XII (далі - Закон від 05.11.91 № 1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637 (далі Порядок № 637) також визначено, що основним документом який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Тобто, аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що саме трудова книжка працівника є основним документом, що підтверджує його стаж роботи.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 242/2536/16-а, від 12.09.2022 у справі №569/16691/16-а, 01.01.2022 по справі № 620/1178/19 та інших.

Як слідує зі змісту оскаржуваного рішення ГУ ПФУ в Рівненській області №68 від 29.01.2024 про відмову у призначенні пенсії, підставою для не зарахування позивачу до страхового стажу періодів роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 20.05.1985, слугувало те, що внесені до трудової книжки записи № 2-3 про період перебування у трудових відносинах з 04.08.1980 по 18.05.1985 передують даті заповнення трудової книжки, що на переконання відповідачів є порушенням Інструкції №162.

Так, на момент заповнення та внесення перших записів (04.08.1980 по 18.05.1985) у трудову книжку позивача серії НОМЕР_2 була чинна Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Госкомтруда СРСР від 20.06.1974 № 162 (далі - Інструкція № 162), а з 29.07.1993 була чинна Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до абзацу 1 пункту 1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Згідно із абзацами 2, 3 пункту 2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Абзацом 1 пункту 2.11 Інструкції №162 встановлено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Згідно із пунктом 2.12 Інструкції №162 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей.

Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу і нагороди, що внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Аналогічні вимоги закріплені в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58.

Так досліджуючи копію трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , а саме зміст перших записів, судом встановлено, що позивач з 04.08.1980 був прийнятий на роботу водієм автобуса «АСЧ»-03 Вінницького обласного виробничого об`єднання по виробничо-технічному забезпеченню сільського-господарства (запис № 2). Надалі 18.05.1985 позивач був звільнений з даної роботи (запис №3). Отже саме вказаним органом вперше здійснювалось заповнення трудової книжки позивача та його титульної сторінки, зокрема вказаним органом проставлялась і дата заповнення трудової книжки.

Щодо доводів пенсійного органу про те, що внесені до трудової книжки записи № 2-3 про період перебування у трудових відносинах з 04.08.1980 по 18.05.1985 передують даті заповнення трудової книжки, то як вбачається із трудової книжки позивача, дійсно записи (2-3) передують даті заповнення трудової книжки (20.05.1985).

Однак суд зазначає, що хоч запис на титульній сторінці позивача вчинено не в повній відповідності до вимог Інструкції № 162, проте такі обставини не є достатньою підставою для висновку про не зарахування взагалі жодного періоду роботи позивача до страхового стажу, оскільки підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) та від 04.09.2018 у справі №423/1881/17 (провадження №К/9901/22172/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Поряд із тим, відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Зміст викладених норм свідчить про те, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.

Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб.

Тобто, законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Таким чином, позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до її трудової книжки відомостей, а тому, невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії та не зарахування страхового стражу, результатом чого стало обмеження належного соціального захисту громадянина.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №677/277/17.

Разом із тим, суд додатково зазначає, що на працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальні недоліки, які містить трудова книжка, позаяк такі недоліки не пов`язані із виною позивача.

Крім того, Верховний Суд у іншій постанові від 21.02.2018 в справі №687/975/17 вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, відтак вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі "Ковач проти України" від 7 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19 жовтня 2004 року, п. 50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" від 13 січня 2011 року, п. 54 рішення у справі "Швидка проти України" від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської Соціальної хартії та ч. 3 ст. 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Що ж до посилань ГУ ПФУ у Вінницькій області у відзиві на позовну заяву на те, що зазначені в трудовій книжці відомості про роботу в районах Крайньої півночі не підтверджені первинними документами для перевірки інформації щодо сплати страхових внесків а також посилань на те, що з 01.01.2023 російська федерація припинила Участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, то суд зазначає, що вказана підстава не була зазначена відповідачем 2 у рішенні про відмову у призначенні пенсії, а відтак і не підлягає дослідженню судом в межах розгляду цієї справи.

Стосовно не зарахування відповідачем періоду проходження позивачем строкової військової служби в Радянській армії з 12.05.1978 по 25.05.1980 до страхового стажу, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 56 Закону № 1788 до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію, зараховується, зокрема, військова служба і перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки і органах внутрішніх справ, незалежно від місця проходження служби.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Зазначені положення застосовуються і до громадян, які проходили строкову військову службу до прийняття зазначених законів України, а тому час перебування громадян України на військовій службі, в тому числі - і в Збройних силах Радянської армії, повинен зараховуватись до загального і безперервного трудового стажу, а також до стажу роботи за спеціальністю та стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 637 на підтвердження військової служби, служби цивільного захисту, служби в органах державної безпеки, розвідувальних органах, Держспецзв`язку приймаються:

- військові квитки;

- довідки територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин і установ системи Міноборони, МВС, МНС, Мінінфраструктури, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, ДПС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС;

- довідки архівних і військово-лікувальних установ.

Так, на підтвердження проходження ним строкової військової служби позивач надав військовий квиток серії НОМЕР_1 від 11.05.1978, однак такий квиток не був взятий ГУ ПФУ в Рівненській області до уваги, оскільки, на переконання відповідача 2, у ньому відсутня інформація про період проходження строкової військової служби.

Втім суд із такими висновками відповідача не погоджується, та зазначає, що у військовому квитку позивача містяться запис (№8) про початок проходження ним військової служби - 12.05.1978 а також запис (№12) про закінчення періоду проходження служби в лавах Радянської армії 25.05.1980. Тобто суд наголошує на тому, що у військовому квитку позивача серії НОМЕР_1 від 11.05.1978 міститься інформація про період проходження строкової військової служби.

Наведені обставини дають суду підстави для висновку про те, що відповідачем протиправно не було зараховано до стажу роботи період проходження позивачем військової служби згідно відомостей його військового квитка.

Відтак, підсумовуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що відповідачами не надано жодного доказу в обґрунтування того, що відмовляючи у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду його трудової діяльності, а також періоду проходження військової служби вони діяли обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно, тобто з забезпеченням усіх прав особи. Рішення не є пропорційним з огляду на те що воно порушує баланс між несприятливими наслідками для реалізації конституційного права позивача на соціальний захист (ст. 46 Конституції України) і цілями на які, врешті, спрямоване це рішення.

За таких обставин, на переконання суду, оскаржуване рішення ГУ ПФУ в Рівненській області №68 від 29.01.2024, є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо іншої частини позовних вимог зобов`язального характеру суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Виходячи з принципу "належного врядування", суб`єкт владних повноважень повинен сам виправляти свої помилки і відновлювати права осіб, що звернулися до нього, і щодо яких мали місце порушення. Тим більше після того, як неправомірність рішення (дії, бездіяльності) встановлено судом.

За результатами розгляду цієї справи судом встановлено, що ГУ ПФУ в Рівненській області при розгляді заяви позивача від 23.01.2024 про призначення пенсії за віком не надана належна оцінка записам трудової книжки позивача, в яких відображено, власне, періоди трудового (страхового) стажу, не аналізовано всіх відомостей трудової книжки позивача на предмет врахування періодів його роботи позаяк оскаржувана відмова обґрунтовувалася зовсім іншими підставами (в цілому неможливість зарахування до страхового стажу періодів роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 через неправильність її оформлення). Тобто, в цьому разі відповідач 2 взагалі не надавав оцінки жодному з періодів трудової діяльності позивача відображеного в записах його трудової книжки, а зробив загальний висновок про неврахування усіх наявних записів, що в даному випадку є безпідставним.

Таким чином, оскільки орган Пенсійного фонду України детально не аналізував конкретні періоди трудової діяльності позивача згідно записів його трудової книжки, тому суд в цьому випадку також позбавлений можливості здійснити оцінку таким періодам на предмет можливості їх врахування до страхового стажу.

Кодексом адміністративного судочинства України визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (ч. 2 ст. 245 КАС України). В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

З урахуванням викладеного суд вважає, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача в даному спірному випадку, є зобов`язання ГУ ПФУ у Вінницькій області з урахуванням правової оцінки, наданої у рішенні суду за наслідками розгляду цієї справи, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком.

Відносно органу Пенсійного фонду України, на який слід покласти обов`язок по відновленню порушеного права позивача, то суд враховує, що оскільки звернення позивача із заявою про призначення пенсії відбулось до ГУ ПФУ у Вінницькій області, тому хоч і повноваження щодо розгляду поданих позивачем матеріалів були делеговані ГУ ПФУ в Рівненській області для прийняття відповідного рішення, проте обов`язок із, власне, визначення страхового стажу залишається у територіального органу Пенсійного фонду України за місцем звернення позивача із заявою, тобто в ГУ ПФУ у Вінницькій області.

Як зазначено у статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень і дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково у визначений судом спосіб.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 2422,40 грн., що документально підтверджується квитанцією АТ КБ "ПриватБанк" від 26.03.2024

В той же час суд звертає увагу на те, що позивачем у позовній заяві заявлено одну вимогу немайнового характеру (про визнання протиправним рішення та похідну від неї вимогу (про зобов`язання вчинити певні дії), що в цілях оплати судовим збором вважається однією вимогою немайнового характеру.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI (зі змінами та доповненнями) за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою встановлюється ставка судового збору - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Натомість, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 14.11.2019 № 294-IX установлено, що з 01 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3028 гривень.

Отже, сума судового збору за заявлену позивачем вимогу немайнового характеру становить 1211,20 грн. (0,4 х 3028 грн.), що свідчить про те, що позивачем було надмірно сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн. (2422,40 грн. - 1211,20 грн.).

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що адміністративний позов задоволено, відшкодуванню на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 1211,20 за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів в рівних частинах.

Водночас суд зауважує, що на користь позивача підлягає відшкодуванню вся сума судового збору в розмірі 1211,20 грн. Адже, незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд визнав порушення законних прав позивача внаслідок неправомірних рішень та дій суб`єкта владних повноважень і спір по суті вирішено в користь позивача (задоволена вимога немайнового характеру), тоді як прийняття рішення про часткове задоволення позову пов`язується зі способом захисту порушених прав.

Поряд із тим, суд роз`яснює позивачу, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у разі внесення судового збору в більшому розмірі ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. Отже, позивач має право на повернення зайво сплаченої суми судового збору за відповідним клопотанням.

Керуючись ст.ст. 9, 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №68 від 29.01.2024 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з урахуванням правової оцінки, наданої у рішенні суду за наслідками розгляду цієї справи, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.01.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 01.10.24.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 );

Відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, 21005, ).

Відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Борисенка Олександра, 7, м. Рівне, 33028, );

Суддя Слободонюк Михайло Васильович