Справа № 320/9398/23
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2024-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/9398/23 Суддя (судді) першої інстанції: Василенко Г.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Вівдиченко Т.Р.,

за участю секретаря судового засідання: Керімова К.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 13.12.2022 №7143 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та здійснити оформлення та видачу громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на тимчасове проживання в Україні за раніше поданою заявою від 30.11.2022.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 13.12.2022 №7143 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та здійснити оформлення та видачу громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на тимчасове проживання в Україні за раніше поданою заявою від 30.11.2022.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції таким, що прийнято з порушенням норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права.

На переконання апелянта, суд першої інстанції не встановив той факт, що позивач у документах для отримання посвідки на тимчасове проживання зазначив неправдиві відомості щодо адреси проживання, тому відповідач обґрунтовано відмовив у оформленні та видачі вказаної посвідки.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про зобов`язання вчинити певні дії.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Позивач в обґрунтування своїх доводів зазначає, що відповідачем безпідставно встановлено недостовірність відомостей щодо місця проживання позивача з посиланням на невідоме анонімне джерело, оскільки відомості про особу, яка повідомила про обставину непроживання позивача по АДРЕСА_1 , у листі не зазначені.

Крім того, посилання відповідача на те, що двері будинку в момент його відвідування ніхто не відчинив є необґрунтованим, оскільки неперебування позивача в будинку в момент відвідування його працівниками відповідача не є підтвердженням факту непроживання у такому будинку, адже у останнього відсутній обов`язок постійно перебувати за адресою проживання.

Отже, на думку позивача, відповідач прийняв необґрунтоване і незаконне рішення про відмову у видачі посвідки на тимчасове проживання.

Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2024 року призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2024 року справу призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 07 серпня 2024 року.

Протокольною ухвалою від 07 серпня 2024 року задоволено клопотання представника позивача - Богуш М.К. про відкладення розгляду справи. Наступне судове засідання призначено на 25 вересня 2024 року.

25 вересня 2024 року представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з`явився.

Згідно з частиною другою статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення справи, а особиста участь відповідача в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити розгляд справи за відсутності відповідача.

Представник позивача - Богуш М.К. у судовому засіданні заперечила проти доводів апеляційної скарги та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю доповідача, думку позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , громадянин російської федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 06.03.2018.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_2 позивач 08.08.2018 зареєстрував шлюб з громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

17.09.2021 ОСОБА_1 документован посвідкою на тимчасове проживання на території України № НОМЕР_3 з терміном дії до 15.09.2022, що підтверджується відповідачем.

30.11.2022 ОСОБА_1 подано міграційному органу заяву-анкету №105132140 від 30.11.2022 про обмін посвідки на тимчасове проживання на підставі возз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу) у зв`язку із закінченням строку дії посвідки на тимчасове проживання (далі - заява-анкета).

У заяві-анкеті позивач вказав адресу місця реєстрації: АДРЕСА_2 та фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .

02.12.2022 Управлінням з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області направлено лист до відділу контррозвідки ГУ СБУ в м. Києві та Київській області, у якому просило здійснити перевірку щодо наявності або відсутності в СБ України інформації про те, що дії зазначеного іноземця можуть загрожувати національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, та відповідно до підпункту 7 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25.04.2018, є підставою для відмови в оформленні посвідки на тимчасове проживання.

Відомості щодо результатів розгляду ГУ СБУ в м. Києві та Київській області вказаного запиту відповідача матеріали справи не містять.

Надалі, Управлінням міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області проведено перевірку місця проживання позивача, результати якої зафіксовано в листі №8010.8.1/62028-22 від 07.12.2022, адресованому Управлінню з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області.

За змістом вказаного листа, за результатами перевірки встановлено, що за вказаною в заяві-анкеті адресою проживання, громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживає, що підтверджується інформацією, отриманою від мешканця будинку №139 під час виїзду та безпосереднього очного спілкування. Оскільки двері будинку №141 ніхто не відчинив, працівниками Управління надано фото вищевказаного іноземця мешканцю будинку №141 , на що останній повідомив, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в будинку № 141 не проживає, від письмових пояснень та надання своїх персональних даних мешканець будинку №139 відмовився.

У зв`язку із вказаним, в листі сформовано висновки про встановлення факту подання громадянином російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , завідомо неправдивих відомостей при зверненні за оформленням/обміном посвідки на тимчасове проживання, що є підставою для відмови в оформленні та видачі посвідки на тимчасове проживання в Україні відповідно до підпункту 9 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25.04.2018.

У подальшому, керуючись підпунктом 9 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25.04.2018 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області прийнято рішення від 13.12.2022 №7143 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на тимчасове проживання, яким відмовлено позивачу в оформлені (видачі) посвідки на тимчасове проживання (далі - оскаржуване та/або спірне рішення).

Не погоджуючись із спірним рішенням, позивач звернувся до суду з позовом про його скасування та зобов`язання відповідача видати посвідку на тимчасове проживання.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив, що відповідачем не доведено той факт, що ним при перевірці заяви-анкети позивача встановлено обставини подання останнім завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів. Тому, на думку суду, відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення діяв без дотримання вимог ст.19 Конституції України та без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, у зв`язку з чим останнє підлягає скасуванню.

Також суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача та здійснити йому видачу посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно з частиною першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.1 Закону №3773-VI, в редакції від 15.10.2022, чинній на час прийняття спірного рішення 20.12.2022, іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до преамбули Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-III (далі Закон №2491-III) цей Закон визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

У цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону №2491-III іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у ч.3-13 цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України (ч.14 ст.4 Закону №3773-VI).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону №3773-VI возз`єднання сім`ї - в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

Згідно з абз.6 ч.1 ст.15 Закону №3773-VI в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, здійснюється за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.

Отже, Закон №3773-VI передбачає право для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України з метою возз`єднання сім`ї за наявності укладеного шлюбу з громадянином/громадянкою України та посвідки на тимчасове проживання.

Строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства у випадку, визначеному ч.15 ст.4 Закону №3773-VI (возз`єднання сім`ї з громадянами України), становить один рік (п.5 ч.1 ст.5-1 Закону №3773-VI).

Суд першої інстанції достовірно встановив, 30.11.2022 позивач, який перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 (свідоцтво серії НОМЕР_2 від 07.11.2018), у зв`язку із закінченням строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_3 (строком дії до 15.09.2022) звернувся до відповідача із заявою-анкетою №105132140 про обмін посвідки на тимчасове проживання у зв`язку із закінченням строку дії.

Механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання передбачений Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ №322 від 25.04.2018 (далі - Порядок № 322).

Відповідно до п. 1, 2 Порядку №322 посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Підпунктом 1 пункту 3 Порядку №322 встановлено, що посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах тимчасово перебувають на території України на підставі заяв-анкет, поданих ними особисто. Згідно з пп. 3 п. 7 Порядку №322 передбачено, що у разі закінчення строку дії посвідки здійснюється її обмін.

При цьому, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін посвідки до закінчення строку її дії (п.п.7 п.71 Порядку №322).

Отже, після закінчення строку дії посвідка на тимчасове проживання в Україні підлягає обміну, для чого іноземцю необхідно подати до територіального органу ДМС відповідну заяву та документи у строк не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку дії посвідки, або після закінчення строку дії посвідки в семиденний строк знятися з реєстрації місця проживання та виїхати за межі України, здавши посвідку до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

Колегія суддів наголошує, що Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 з 5:30 24 лютого 2022 року в Україні введений воєнний стан у зв`язку з військовою агресією рф, який триває на теперішній час.

Приписами статті 21 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VІІІ визначено, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства, юридичних осіб іноземних держав, які перебувають на території України під час дії воєнного стану, визначаються Конституцією та законами України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У зв`язку з веденням на території України воєнного стану, 01.11.2022 КМУ прийнято Постанову №1232, якою врегульовано питання надання ДМС адміністративних послуг громадянам рф в умовах воєнного стану.

Відповідно до п.1 Постанови №1232, в редакції від 01.11.2022, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/ територіальними підрозділами ДМС адміністративних послуг громадянам рф здійснюється з урахуванням таких особливостей:

розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором;

у разі звернення громадянина рф із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Водночас, зазначені у пункті 1 цієї постанови обмеження не поширюються, зокрема, на осіб, що мають підстави для оформлення посвідки на тимчасове проживання, передбачені ч.4, 15, 16 ст.4 Закону №3773-VI, або інші передбачені цією статтею підстави за умови підтримки їх заяв про оформлення посвідки на тимчасове проживання письмовим клопотанням центрального органу виконавчої влади, до повноваження якого належить сфера діяльності таких осіб (абз.3 п.2 Постанови №1232).

Отже, суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки позивач уклав шлюб з громадянкою України та прибув до України з метою возз`єднання сім`ї та отримав посвідку на тимчасове проживання (ч.15 ст.4 Закону №3773-VI) до нього не можуть бути застосовані обмеження, визначенні у п.1 Постанови №1232.

Разом з тим, пунктом 3 Постанови №1232 регламентовано, що особи, зазначені в абзаці 3 п.2 цієї постанови повинні протягом 30 днів з дня набрання чинності цією постановою звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24 лютого 2022 року до дня набрання чинності цією постановою.

Вказана Постанова №1232 набрала законної сили 09.11.2022.

Як зазначалось, позивач звернувся до відповідача із заявою-анкетою №105132140 від 30.11.2022 про обмін посвідки на тимчасове проживання, у зв`язку з закінченням строку дії попередньої.

Відповідно до п.9 Порядку №322 оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої), обмін посвідки здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС.

Положеннями пунктів 21, 22 Порядку №322 встановлено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта з використанням електронного цифрового підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування.

Згідно з пунктами 35 та 36 Порядку №322, після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється посвідка, а також перевірку інформації, зазначеної нею в заяві-анкеті, та поданих документів.

Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру, та відомчої інформаційної системи ДМС.

Перевірка законності перебування іноземця або особи без громадянства на території України здійснюється з використанням засобів інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, "Аркан" або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби, відповідь на які Адміністрація Держприкордонслужби надає протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

У разі необхідності підтвердження відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть до Мін`юсту в електронній формі захищеними каналами зв`язку надсилаються відповідні запити, відповідь на які Мін`юст надає протягом трьох робочих днів з дня надходження таких запитів. У разі відсутності можливості надіслання запитів у електронній формі запити надсилаються у паперовій формі.

У разі необхідності підтвердження інших відомостей про іноземця або особи без громадянства або дійсності поданих ними документів надсилаються запити до відповідних державних органів або їх територіальних органів (підрозділів), які надають відповідь протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

Відповідно до пункту 41 Порядку №322 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 35 і 36 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи.

Згідно з п.42 Порядку №322 рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Пункт 61 Порядку №322 містить перелік підстав для відмови в оформленні та видачі посвідки, якими, зокрема, встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів (п.9 ст.61).

Отже, Порядком №322 визначені права та повноваження підрозділу ДМСУ щодо перевірки обставин вказаних у заяві-анкеті особи та доданих до неї документів, у тому числі шляхом надсилання запитів до відповідних державних органів або їх територіальних органів та зобов`язує прийняти позитивне рішення за результатами розгляду у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Матеріали справи свідчать, що позивачу відмовлено в оформленні посвідки на тимчасове проживання з підстав, зазначених в п. 9 ст. 61 Порядку №332.

Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції, оскаржуване рішення не містить відомостей про те, які саме неправдиві відомості або підроблені документи подано позивачем для отримання посвідки.

Підставою для прийняття оскаржуваного рішення міграційним органом зазначено лише посилання на підпункт 9 пункту 61 Порядку №322.

При цьому, з аналізу вказаної норми вбачається, що територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю в оформленні або видачі посвідки «встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів».

Колегія суддів зазначає, що за загальними вимогами, які висуваються до актів суб`єктів владних повноважень, як актів правозастосування, є їхня обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав (фактичних і юридичних) його прийняття, а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що загальне посилання апелянта у рішенні на положення підпункту 9 пункту 61 Порядку №322, не свідчить про обґрунтованість такого рішення, оскільки ставить заявника у стан правової невизначеності щодо підстав відмови у видачі посвідки на тимчасове проживання, що є неприпустимим.

У свою чергу, апелянт зазначає, що Управлінням міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області проведено перевірку місця проживання позивача, результати якої зафіксовано в листі №8010.8.1/62028-22 від 07.12.2022, адресованому Управлінню з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області.

За змістом вказаного листа, за результатами перевірки встановлено, що за вказаною в заяві-анкеті адресою проживання, громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживає, що підтверджується інформацією, отриманою від мешканця будинку №139 під час виїзду та безпосереднього очного спілкування. Оскільки двері будинку №141 ніхто не відчинив, працівниками Управління надано фото вказаного іноземця мешканцю будинку №141 , на що останній повідомив, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в будинку № 141 не проживає, від письмових пояснень та надання своїх персональних даних мешканець будинку №139 відмовився.

У зв`язку із вказаним, в листі сформовано висновки про встановлення факту подання громадянином російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , завідомо неправдивих відомостей при зверненні за оформленням/обміном посвідки на тимчасове проживання, що є підставою для відмови в оформленні та видачі посвідки на тимчасове проживання в Україні відповідно до підпункту 9 пункту 61 Порядку №322.

Однак вказані доводи відповідача колегією суддів не враховуються, оскільки відповідачем не надано письмові пояснення сусіда позивача, акту про відмову надання пояснень, складеного в присутності свідків.

Відповідач, як компетентний орган державної влади, при прийнятті рішення про оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні повинен був провести необхідну перевірку поданих документів та з`ясовувати у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови в оформленні посвідки, а при необхідності здійснити повторну перевірку місця проживання позивача та оформити його відсутність за вказаною адресою належними доказами.

Отже, апелянтом не надано доказів на підтвердження подання позивачем неправдивих відомостей при зверненні за оформленням посвідки на тимчасове проживання.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві Київській області від 13.12.2022 №7143 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання та наявності підстав для його скасування.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив похідну позовну вимогу про зобов`язання Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 .

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити оформлення та видачу громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на тимчасове проживання в Україні за раніше поданою заявою від 30.11.2022, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 53 Порядку № 322 видача іноземцеві або особі без громадянства посвідки здійснюється територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, уповноваженим суб`єктом, який прийняв документи для її оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої), обміну.

ДМС, територіальний орган ДМС мають право переглянути рішення, прийняте відповідно територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, за наявності підстав зобов`язати їх відмінити попереднє рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування і прийняти нове рішення на підставі раніше поданих документів.

Згідно з ч. 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Також, у постанові від 23.05.2018 у справі №825/602/17 Верховний Суд зазначив, що у судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Отже, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Враховуючи викладене, повноваження щодо видачі та обміну посвідки на постійне проживання є дискреційними.

Судом апеляційної інстанції під час розгляду справи встановлено, що зазначені вище процедури відповідачем в повній мірі не були дотримані, тому з огляду на законодавчо встановлені повноваження територіального органу міграційної служби щодо перевірки відповідності оформлення поданих документів вимогам законодавства України та правових наслідків такої перевірки, тощо - у суду немає підстав для зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення про оформлення / видачу посвідки на постійне проживання.

Суд першої інстанції викладеного не врахував, тому безпідставно задовольнив вказану позовну вимогу.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження частково.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з частиною першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог у відповідній частині, неправильно застосував норми матеріального права, що зумовлює часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, скасування рішення суду першої інстанції у відповідній частині задоволених позовних вимог та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у вказаній частині. У решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року - скасувати в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання здійснити оформлення та видачу громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на тимчасове проживання в Україні за раніше поданою заявою від 30.11.2022.

Прийняти в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов`язання здійснити оформлення та видачу громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на тимчасове проживання в Україні за раніше поданою заявою від 30.11.2022.

У решті рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 30.09.2024

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Т.Р. Вівдиченко