Справа № 601/2290/24
Суддя: Харлан М. В.
Дата ухвалення: 2024-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 601/2290/24

2-а/609/30/2024

01 жовтня 2024 року Шумський районний суд Тернопільської області

в складі головуючого судді Харлана М.В.

за участю:

секретаря судового засідання Семенюк О.І.

представника позивача Бердніченко О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шумськ в режимі відеоконференції адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1

про: скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,-

В С Т А Н О В И В:

І. Стислий виклад позиції сторін.

1. 23 липня 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду із позовом до другого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач 2) з вимогою про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

2. Позов обґрунтовує тим, що 09 липня 2024 року другим відділом ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно позивача безпідставно складено протокол про адміністративне правопорушення № 157.

На підставі даного протоколу ІНФОРМАЦІЯ_2 винесено постанову № 501 від 11 липня 2024 року, відповідно до якої позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн. 00 коп.

Вважає вказану постанову незаконною та необґрунтованою, оскільки вона містить відомості, що не відповідають дійсності.

Окрім того, постанова винесена без врахування та з`ясування усіх обставин, зокрема, того, що позивач належить до релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні», яка відноситься до переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Вказує, що позивач неодноразово та в межах розумних строків повідомляв відповідача про те, що виконання військового обов`язку та фактичне прибуття за мобілізаційним розпорядженням чи по повістці на відправку до військової частини є неприйнятним для нього та грубим порушенням конституційних прав та неодноразово просив усно та письмово здійснити заміну виконання військового обов`язку на альтернативну службу.

Звертає увагу, що відповідач не здійснив належу правильну кваліфікацію адміністративного правопорушення, оскільки пунктом 1 частини 1 ст. 22 Закону Україну «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено обов`язок громадянина з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Так, матеріали адміністративної справи засвідчують те, що він на дату складання оскаржуваної постанови вже перебував на військовому обліку, але не з`явився по повістці на відправку до військової частини, а не по повістці про уточнення даних та проходження ВЛК, що відповідає ч.1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Окрім того, відповідач при винесенні оскаржуваної постанови безпідставно посилається на ч.2 ст. 210-1 КУпАП, де кваліфікуюча ознака адміністративного правопорушення визначена у вигляді «повторного протягом року вчинення порушення, передбаченого ч.1 ст. 210-1 КУпАП, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню», однак, позивач протягом останнього року не був підданий адміністративному стягненню, а отже, відповідач не здійснив належну, правильну кваліфікацію адміністративного правопорушення.

За наведених обставин просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

16 вересня 2024 року від представника ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшла заява № 3/4793, у якій останній вказав, що гр. ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку в другому відділі ІНФОРМАЦІЯ_3 .

03 липня 2024 року гр. ОСОБА_1 вручено повістку про явку 09.07.2024 р. о 09 год. 00 хв. з метою проходження військової служби по мобілізації на особливий період, однак, останній у визначений у повістці час та годину не з`явився.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не з`явився згідно отриманого виклику, а також не надав документів, з якими законодавець пов`язує поважність причин неявки, було прийнято рішення щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення та передачу його на розгляд до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вказав, що другий відділ ІНФОРМАЦІЯ_1 є ІНФОРМАЦІЯ_4 та не вправі розглядати справи про адміністративні правопорушення, зокрема приймати рішення по суті.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бердніченко О.П. позовні вимоги підтримала з підстав, вказаних у позові та просила задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання не з`явився, у заяві від 16 вересня 2024 року просив розгляд справи здійснювати за відсутності представника, в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання не з`явився, представив суду клопотання, згідно якого просив розгляд справи здійснювати за відсутності представника ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

3. Ухвалою судді Кременецького районного суду Тернопільської області від 25 липня 2024 року вищевказану адміністративну справу направлено за підсудністю до Шумського районного суду Тернопільської області.

4. Ухвалою Шумського районного суду Тернопільської області від 19 серпня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду по суті на 27 серпня 2024 року, у зв`язку із клопотанням представника позивача судовий розгляд справи відкладено на 03.09.2024 р.

5. Ухвалою Шумського районного суду Тернопільської області від 03 вересня 2024 року залучено в якості співвідповідача до участі у вищевказаній адміністративній справі ІНФОРМАЦІЯ_2 , судовий розгляд справи призначено на 17 вересня 2024 року, у зв`язку із неявкою представників відповідачів судовий розгляд справи відкладено на 01 жовтня 2024 року.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

6. Судом встановлено, що згідно повістки на відправку № 233НЦ ОСОБА_1 наказано з`явитись об 09:00 год. 09 липня 2024 року до другого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 .

7. 05 липня 2024 року ОСОБА_1 на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 подано заяву про заміну військової служби на невійськову (альтернативну) на підставі релігійних переконань у відповідності до котрої ОСОБА_1 зазначає, що він являється охрещеним Свідком Єгови. У вказаній заяві вказує, що не ухиляється від своїх обов`язків як громадянина, а просить про заміну військової служби на невійськову.

8. 09 липня 2024 року відносно ОСОБА_1 начальником відділення обліку мобілізаційної роботи заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 майором ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення №157 відповідно до змісту якого ОСОБА_1 не з`явився по повістці до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

9. 11 липня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 полковником ОСОБА_3 , було прийнято оскаржувану постанову № 501, якою позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, а саме за те, що 09 липня 2024 року гр. ОСОБА_4 не з`явився згідно повістки від 03 липня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою подальшого направлення для проходження військової служби у Збройних Силах України, чим порушив частину 1 пункту 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Дії ОСОБА_1 відповідно до постанови кваліфіковані за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000,00 грн.

10. Згідно копії довідки релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» від 20 листопада 2023 р. № 8486 вбачається, що ОСОБА_1 з 30 березня 2019 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні.

ІV. Оцінка Суду.

11. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

12. Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

13. Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

14. У відповідності до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

15. Частиною першою статті 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

16. Згідно ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (ст.ст. 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відтак, притягнення до відповідальності за ст. 210-1 КУпАП відбувається саме територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.

17. Згідно з ст. 1 Закону України "Про оборону України" особливим періодом є період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

18. Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від № 2102-ІХ від 24.02.2022, в Україні введений воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Згідно з Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженим Законом України № 2105-ІХ від 24.02.2022, оголошується та проводить загальна мобілізація (в подальшому Указами Президента воєнний стан та строк загальної мобілізації було неодноразово продовжено та вони існували 11.07.2024 р., тобто станом на дату винесення оскаржуваної постанови).

19. У свою чергу, ст. 22 Закону №3543-XII встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

20. Так, згідно абзацу першого частини першої вищевказаної статті громадяни зобов`язані, зокрема з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

21. Частиною третьої ст. 22 Закону №3543-XII встановлено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що чинним законодавством було встановлено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, а тому позивач зобов`язаний був з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_3 у строк, зазначений в отриманому ним мобілізаційному розпорядженні, тобто негайно та незалежно від будь яких обставин.

22. Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів (п.1 ст. 247 КУпАП).

23. Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

24. Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

25. Статтею 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суд звертає увагу, що вищезазначена правова норма визначає ряд фактичних даних на основі яких посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

При цьому, за правилами частини першої ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

26. З матеріалів адміністративної справи вбачається, що у відповідності до оскаржуваної постанови ОСОБА_1 03 липня 2024 року було вручено повістку для прибуття 09 липня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою подальшого направлення для проходження військової служби у Збройних Силах України. Однак, останній за врученою повісткою у вказаний час і дату до місця призначення не прибув, чим порушив вимоги частини 1 пункту 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Дії ОСОБА_1 відповідно до постанови кваліфіковано за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000,00 грн.

Проте, при прийнятті постанови посадовою особою не враховано, що Законом № 3696-ІХ від 09.05.2024 р. що набрав чинності з 19 травня 2024 року стаття 210-1 КУпАП була викладена в новій редакції, а саме: частина друга стала визначати відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, що тягне за собою накладення штрафу на громадян від п`ятисот до семисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань від однієї тисячі п`ятисот до двох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Частиною третьою цієї статті передбачено відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період, що тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян ( тобто від 17000 грн. до 25500 грн.), і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Так, спірна постанова не містить зазначення кваліфікуючої ознаки дій особи, яка притягається до відповідальності за ч.2 ст. 210-1 КУпАП, а саме повторність та не надано доказів на підтвердження такої кваліфікуючої ознаки. Таких доказів також не надано представниками відповідачів в судове засідання.

Окрім того, на позивача накладено адміністративне стягнення за порушення ч.2 ст. 210-1 КУпАП в розмірі 17000 грн., що суперечить санкції ч.2 ст. 210-1 КУпАП, відповідно до якої, порушення ч.2 ст. 210-1 КУпАП тягне за собою накладення штрафу від 500 до 700 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто від 8500 грн. до 11900 грн.

Відтак, позивач ОСОБА_1 притягується до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, де кваліфікуючою ознакою даного правопорушення є повторність такого, хоча в оскаржуваній постанові відповідача відсутнє формулювання обвинувачення ОСОБА_1 із кваліфікуючою ознакою «повторне протягом року вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню», як обов`язкової кваліфікуючої ознаки правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, а суд не вправі самостійно редагувати фабулу адміністративного обвинувачення в сторону погіршення правового становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, оскільки це становитиме порушення ч. 1 ст. 6 ЄКПЛ.

Окрім того, матеріали адміністративної справи засвідчують про те, що позивач ОСОБА_1 на дату складення оскаржуваної постанови вже перебував на військовому обліку, однак не з`явився по повістці на відправку з метою подальшого направлення для проходження військової служби у Збройних Силах України, а не по повістці про уточнення персональних даних, що є порушенням ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а не п.1 ч.1 ст. ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», так як це зазначено в оскаржуваній постанові.

27. Верховним Судом у постанові від 30.05.2018 у справі № 337/3389/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої: «постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень».

Тобто притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Недотримання відповідачем приписів законодавства України про адміністративні правопорушення тягне недоведеність з боку суб`єкта владних повноважень правомірності оскаржуваної у цій справі постанови та є підставою для її скасування.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова винесена з порушеннями норм КУпАП та ч. 2 ст. 2 КАС України, тому підлягає скасуванню.

Суд не встановлює інші фактичні обставини та не надає оцінку наявності чи відсутності в діях позивача складу адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, оскільки така оцінка первинно має бути надана суб`єктом притягнення та накладення адміністративного стягнення в межах належної адміністративної процедури, що визначена ст.268, 279 КУпАП.

28. Щодо посилання позивача ОСОБА_1 про відмову відповідача у визанні права на заміну виконання військового обов`язку на альтернативну невійськову службу, суд зазначає.

Право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, та закріплено у ст. 35 Конституції України. Одним з аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

В умовах збройної агресії Російської Федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини закріпленого в ст. 9 Конвенції та ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Призов на військову службу по мобілізації не означає автоматично, що позивач зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.

Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові № 601/2491/22 від 13.06.2024 р.

29. Відповідно до частини третьої статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

30. У рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України, Європейський суд з прав людини, що при оцінці доказів суд з прав людини зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом» Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

31. Також Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 року в справі №463/1352/16-а зазначив, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

32. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

33. При цьому, судом ураховується практика Європейського суду з прав людини у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30 травня 2013 року, заява №36673/04) та «Карелін проти Росії»(«Karelin v. Russia» заява №926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Оскільки відповідачем 2 не в повній мірі встановлено дійсні обставини, не надано доказів на підтвердження такої кваліфікуючої ознаки як повторність, суд вважає, що відповідачем 2 не доведено в установленому порядку наявності в діях позивача складу правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.210 -1 КУпАП, що є підставою для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення №501 винесеної 11 липня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 із закриттям справи про адміністративне правопорушення.

При цьому суд звертає увагу на те, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказав також в якості відповідача другий відділ ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не є належним відповідачем, виходячи з такого.

За приписами ч.2 ст. 235 КУпАП, від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Таким чином, оскаржувану постанову у справі про адміністративне правопорушення постановлено начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Окрім того, жодних аргументів та доказів щодо неправомірності складеного протоколу позивачем в позовній заяві не наведено та не долучено, як і не заявлено жодних вимог до цього відповідача у прохальній частині позову, а тому у задоволенні позовних вимог до другого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 слід відмовити.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

34. Стаття 132 КАС України передбачає види судових витрат, а саме: судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

35. Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, а тому, на виконання вимог ст. 139 КАС України, та враховуючи правову позицію, викладену 18 березня 2020 року в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 543/775/17, у зв`язку з задоволенням позову суд вважає необхідним стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_4 сплачений ним судовий збір в розмірі 605,60 гривень.

Виходячи з вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 8, 9, 10, 71-79, 194, 229, 268, 241-246, 270-272, 286 КАС України, ст.ст. 7, 9, 251, 283, 286 КУпАП, суд,-

У Х В А Л И В:

1. У задоволенні вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - відмовити.

2. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності задовольнити.

3. Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення №501 винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_5 11 липня 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 гривень.

4. Справу про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 210-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повне рішення суду складено та проголошено 02 жовтня 2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 .

Відповідач: другий відділ ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце знаходження: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ: НОМЕР_2 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_2 , юридична адреса: АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ: НОМЕР_2 .

Суддя: М.В. Харлан