Справа № 420/18662/24
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої судді Бойко О.Я.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, вирішив адміністративний позов задовольнити частково.

І. Суть спору:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до відповідачів, Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , в якій просив суд:

(1). Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 01.03.2022 року по 25.02.2024 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

(2). Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 , Військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 , грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 01.03.2022 року по 25.02.2024 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

(3). Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки;

(4). Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 , Військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки.

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція Позивача

В обґрунтування позовних вимог вказав, що станом на сьогоднішній день у Відповідачів перед позивачем виникла заборгованість по виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 01.03.2022 року по 25.02.2024 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.02.2024 р. № 56 позивачу виплачено грошову допомогу на оздоровлення лише за 2024 рік в розмірі грошового забезпечення, тому позивач вважає протиправними діями військової частини НОМЕР_1 , які полягають у нездійсненні виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення також за 2022, 2023 роки. Відповідачі всіляко ухиляються від виконання своїх обов`язків передбачених нормами діючого законодавства. На звернення ОСОБА_1 , заяви, рапорти не реагує, відмовляються їх отримувати та реєструвати та все зводиться до усних відповідей. Письмові відповіді відповідачів що надані до даного позову отримані шляхом офіційних моїх звернень на гарячу лінію Міністерства оборони України. Доказами щодо невиплати Позивачу належних сум грошового забезпечення з боку відповідачів підтверджується грошовим атестатом, довідкою про щомісячні додаткові види грошового забезпечення військової частини НОМЕР_2 , банківською випискою, звітністю пенсійного фонду України за 2023 рік.

(б) Позиція Відповідачів

22.07.2024 р. до суду від відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідачем зазначено, що колишній військовослужбовець молодший сержант ОСОБА_1 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 01 березня 2022 року по 22 лютого 2024 року під час звільнення не подав до штабу військової частини рапорт на нарахування грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та беручи до уваги, що особова справа позивача до військової частини НОМЕР_3 не надходила, військовій частині не вдалось встановити наявність статусу учасника бойових дій та дату встановлення такого статусу для виплати вищевказаної грошової компенсації. Грошова допомога на оздоровлення передбачена статтею 10-1 та частиною 3 статті 15 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний 1 правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивачу була виплачена в повному обсязі за 2022, 2023, 2024 рік.

Відповідач, Військова частина НОМЕР_2 , не скористався своїм правом для подання відзиву на позовну заяву, належним чином та своєчасно повідомлений про розгляд вказаної справи.

ІІІ Процедура та рух справи

17.06.2024 р. ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху.

03.07.2024 р. ухвалою Одеський окружний адміністративний суд, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

30.09.2024 р. ухвалою суд повернув без розгляду клопотання представника позивача про збільшення позовних вимог.

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.03.2022 № 64/НСТ позивач 01 березня 2022 року прибув по мобілізації з військової частини НОМЕР_2 , зарахований до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та призначений на посаду за штатами військового часу, та залучений до виконання бойового завдання.

Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.02.2024 № 56 позивача звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) № 17-РС від 16 лютого 2024 року, у запас за підпунктом «б» пункту другого частини четвертої (за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 25 лютого 2024 року виключено (із списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 , а з продовольчого забезпечення з сніданку 26 лютого 2024 року і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом встановлено, що грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 01.03.2022 року по 25.02.2024 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, позивачу не нараховувалась та не виплачена.

Відповідно довідки Військової частини НОМЕР_1 про нарахування та утримання грошового забезпечення за період 01/2022-12/2022 позивачу нараховано грошову допомогу для оздоровлення 11/2022 13460,70.

Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 про нарахування та утримання грошового забезпечення за період 01/2023-12/2023 позивачу нараховано грошову допомогу для оздоровлення 08/2023 21188,48.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

IV. Джерела права та висновки суду

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII).

Згідно зі статтею 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (пункт 1).

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (пункт 2).

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 01.03.2022 року по 25.02.2024 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби протиправною; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 , грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 01.03.2022 року по 25.02.2024 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби суд зазначає таке.

Згідно із статтями 1, 9 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до змін, внесених Законом України від 14.05.2015 № 426-VIII, Закон України «Про відпустки» від 05.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР) доповнено статтею 16-2 згідно з якою передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту визначено, що учасникам бойових дій» (статті 5,6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2Закону України «Про відпустки».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_5 , виданого 10 січня 2020 р., відтак, позивач має право на отримання грошової компенсаціє за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій.

Разом з тим, з матеріалів справи слідує, що додаткова відпустка позивачу, як учаснику бойових дій за 2022-2023 роки не надавалась, грошова компенсація за всі невикористані дні не виплачувалась.

Протилежного судом не встановлено та відповідачем, Військовою частиною НОМЕР_1 , не спростовано.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені пунктами першим, шостим та дванадцятим цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених пунктом першим цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з абзацом 1 пункту 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) під час дії воєнного стану військовослужбовцям надається частина щорічної основної відпустки загальною тривалістю не більше 30 календарних днів, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів. Кожна із зазначених відпусток надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток припиняється, крім відпустки військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку (якщо обоє батьків є військовослужбовцями, - одному з них за їх рішенням); відпустки для лікування у зв`язку з хворобою або для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) за висновком (постановою) військово-лікарської комісії.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21.10.1993 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі Закон № 3543-XII та від 06.12.1991 № 1932-XII «Про оборону України» (далі Закон № 1932-XII).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому в особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Крім того, відповідно до абзаців 1, 2 пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 620/4218/18 від 21.08.2019.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним за 2022-2023 роки додаткову відпустку як учасника бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Доказів про нарахування та виплату вказаної грошової компенсації Військової частини НОМЕР_1 суду не надав.

Крім того, як вбачається зі змісту відзиву Військової частини НОМЕР_1 , останнім визнається ненарахування та невиплату вказаної грошової компенсації позивачу.

Суд не бере до уваги на посилання відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , у відзиві на позовну заяву, як на підставу для відмови у її задоволенні, на те, що особова справа позивача до військової частини НОМЕР_3 не надходила, військовій частині не вдалось встановити наявність статусу учасника бойових дій та дату встановлення такого статусу для виплати вищевказаної грошової компенсації, оскільки, з урахуванням мотивувальної частини позовної заяви, доданих до неї доказів та встановлених судом обставин, наведені відповідачем обставини не можуть бути підставою-перешкодою у відновленні порушених прав позивача.

При цьому також слід зазначити, що відповідачем, Військовою частиною НОМЕР_1 , не наведено жодних конкретних обставин та не надано жодних доказів, на яких ґрунтуються його заперечення проти фактичних обставин, на яких ґрунтуються вимоги позивача.

Відтак, суд приходить до висновку, що не нарахування та не виплата позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022-2023 роки є протиправною бездіяльністю відповідача, Військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022-2023 роки та зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за вказаний період, виходячи з грошового забезпечення позивача станом на день звільнення з військової служби.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки суд зазначає таке.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України 07.06.2018р. №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 р. № 745/32197 (далі Порядок № 260).

Порядок виплати грошової допомоги для оздоровлення передбачено розділом ХХІII Порядку № 260.

Пунктами 1 та 2 розділу ХХIIІ Порядку № 260 визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу нараховувалась грошова допомога на оздоровлення за 2022-2023 роки, що підтверджується довідками Військової частини НОМЕР_1 про нарахування та утримання грошового забезпечення за період 01/2022-12/2022 та за період 01/2023-12/2023.

Отже, наведена позиція позивача є необґрунтованою, недоведеною та безпідставною, такою, що не відповідає фактичним обставинам справи та положенням законодавства, яке регулює спірні правовідносини, тому зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги до відповідача, Військової частини НОМЕР_2 , з підстав не проходження позивачем військової служби у зазначеній військовій частині на момент спірних правовідносин.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене вище, суд робить висновок, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

V. Розподіл судових витрат

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно, підстав для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, немає.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 77, 161,245, 255, 293, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 01.03.2022 року по 25.02.2024 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

3.Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ЄДРПОУ: НОМЕР_6 ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_7 ) грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 01.03.2022 року по 25.02.2024 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо розглянуто справу в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Оксана БОЙКО