Справа № 500/8102/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/8102/23 пров. № А/857/7445/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Глушка І.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.02.2024р. в адміністративній справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській обл. про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в реєстрації платником єдиного податку, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2 , час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 23.02.2024р., м.Тернопіль; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 23.02.2024р.),-

В С Т А Н О В И В:

18.12.2024р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Головного управління /ГУ/ ДПС у Тернопільській обл. № 12404/6/19-00-04-5/14597 від 16.06.2023р. про відмову в реєстрації суб`єкта господарювання платником єдиного податку; зобов`язати ГУ ДПС у Тернопільській обл. прийняти рішення про реєстрацію ФОП ОСОБА_1 платником єдиного податку (2 група) від 01.07.2023р. шляхом внесення відповідних записів до реєстру платником єдиного податку; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені судові витрати (а.с.1-4, 22).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.24-25).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.02.2024р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною та скасовано відмову ГУ ДПС у Тернопільській обл. у реєстрації ФОП ОСОБА_1 платником єдиного податку, викладену в листі № 12404/6/19-00-04-5/14597 від 16.06.2023р.; зобов`язано ГУ ДПС у Тернопільській обл. перевести ФОП ОСОБА_1 на спрощену систему оподаткування, зареєструвавши з 01.07.2023р. платником єдиного податку другої групи за заявою, поданою суб`єктом господарювання 15.06.2023р.; стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп. (а.с.45-49).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ ДПС у Тернопільській обл., який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.52-62).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що 15.06.2023р. ФОП ОСОБА_1 подала Заяву № 18056644 про застосування спрощеної системи оподаткування. Листом № 12404/6/19-00-64-04-05/14597 від 15.06.2023р. позивачу повідомлено про відмову в реєстрації платником єдиного податку з підстав наявності на день подання заяви податкового боргу по платежу єдиний податок з фізичних осіб у розмірі 19 грн. 80 коп. (пп.291.5.8 п.291.5 ст.291 Податкового кодексу /ПК/ України).

В подальшому 20.08.2023р. позивачу проведено в ІКП операцію по зменшенню основного платежу (декларація/розрахунок) згідно з Рішенням про коригування зобов`язань Податкова декларація платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця (для першої та другої груп - рік, місяць) № від 15.06.2023р., термін сплати 20.08.2023р. Такою операцією зменшено нарахування єдиного податку на 19 грн. 80 коп.

14.12.2023р. позивач сплатила по єдиному податку суму 15 грн., а відтак станом на кінець 2023 року за позивачем рахується переплата по єдиному податку в розмірі 14 грн. 35 коп.

15.12.2023р. ФОП ОСОБА_1 подала Заяву № 45636138 про застосування спрощеної системи оподаткування, на підставі якої 18.12.2023р. внесено запис до Реєстру про те, що ФОП ОСОБА_1 є платником єдиного податку 3 групи з 01.01.2024р.

Тобто, станом на дату подання позову до суду із вимогою про внесення ФОП ОСОБА_1 до Реєстру платників єдиного податку (2 групи), позивач вже була платником єдиного податку 3 групи.

Також оскаржувана відмова ГУ ДПС у Тернопільській обл. була правомірною та обґрунтованою, рішення суду першої інстанції винесено без належної оцінки усіх обставин справи.

Позивач ФОП ОСОБА_1 скерувала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.84-86).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Водночас, колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання апелянта про розгляд справи в присутності сторін (а.с.62), оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Апелянт подав апеляційну скаргу, в якій детально та послідовно обґрунтував свою правову позицію по справі; позивач скерувала до суду відзив на апеляційну скаргу; будь-яких нових доказів по справі сторони не представили; клопотань про їх витребування від останніх не надходило. Рішення суду прийнято за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в порядку письмового провадження).

Звідси, правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати в судовому засіданні, колегія суддів не убачає.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 є суб`єктом господарювання, з 19.06.2019р. зареєстрована як фізична особа-підприємець із основним видом економічної діяльності « 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами» (основний), що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.6).

21.06.2019р. позивач звернулась до податкового органу із заявою № К-11156/6, у якій просила перевести її з 01.07.2019р. на спрощену систему оподаткування, обліку та звітності та у якій самостійно обрано групу платника єдиного податку (2 група) та ставку єдиного податку (20 відсотків від розміру мінімальної заробітної плати) (а.с.40).

Відповідно до облікових відомостей щодо позивача із інформаційної системи контролюючого органу «Податковий блок», а саме: розділ «Реєстрація в якості платника єдиного податку» за результатом розгляду заяви позивача № К-11156/6 від 21.06.2019р. її було зареєстровано платником єдиного податку з фізичних осіб другої групи (а.с.32).

Відповідно до інтегрованої картки платника податків позивача за платежем «Єдиний податок з фізичних осіб» (КБК 18050400) позивачу у 2022 році на підставі заяви від 21.06.2019р. про застосування спрощеної системи оподаткування, проводилось нарахування єдиного податку щомісячно (20-го числа) (а.с.35-37).

Як слідує із інтегрованої картки платника податків позивача за платежем «Єдиний податок з фізичних осіб» (КБК 18050400), станом на 06.09.2022р. по вказаному платежу була наявною переплата на суму 1280 грн. 20 коп.

20.09.2022р. позивач звернулась до податкового органу із заявою № 28034165, у якій відмовилась від спрощеної системи оподаткування, починаючи з 30.09.2022р., вказавши причину: «самостійна відмова у зв`язку з переходом на сплату інших податків та зборів» (а.с.41).

У день подання позивачем заяви про відмову від застосування спрощеної системи оподаткування відповідачем проведено чергове нарахування суми єдиного податку, що підтверджується інтегрованою карткою платника податків позивача за платежем «Єдиний податок з фізичних осіб» (КБК 18050400) за 2022 рік. Як наслідок, в сплату нарахованих платежів податковим органом зараховано існуючу переплату на суму 1280 грн. 20 коп., відповідно непогашеною за рахунок переплати залишилась сума 19 грн. 80 коп.

Згідно Облікових відомостей щодо позивача із інформаційної системи контролюючого органу «Податковий блок», а саме: розділ «Реєстрація в якості платника єдиного податку», - за наслідками розгляду заяви від 20.09.2022р. прийнято рішення про анулювання позивачу реєстрації платником єдиного податку з фізичних осіб другої групи (а.с.32).

15.06.2023р. позивач звернулась до податкового органу із заявою № 18056644, у якій просила перевести її з 01.07.2023р. на спрощену систему оподаткування, при цьому нею самостійно обрано групу платника єдиного податку другу (2 група) та ставку єдиного податку (20 відсотків від розміру мінімальної заробітної плати) (а.с.42).

За результатом розгляду вказаної заяви податковий орган згідно листа № 12404/6/19-00-64-04-05/14597 від 16.06.2023р. відмовив позивачу в її задоволенні. Докази надіслання вказаного листа позивачу суду не представлено (а.с.7).

Відмовляючи у задоволенні заяви позивача від 15.06.2023р. про її переведення на спрощену систему оподаткування (платник єдиного податку другої групи) з 01.07.2023р., відповідач вказав, що згідно вимог пп.291.5.8 п.291.5 ст.291 ПК України платники податків, які на день подання заяви про реєстрацію платником єдиного податку мають податковий борг, крім безнадійного податкового боргу, що виник внаслідок дії обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) не можуть бути платниками єдиного податку першої-третьої групи. Згідно інтегрованої картки платника податків інформаційної системи органів ДПС на день подання позивачем заяви обліковується податковий борг на загальну суму 19 грн. 80 коп., а саме: по платежу «Єдиний податок з фізичних осіб» (КБК 18050400).

Керуючись пп.1 п.299.6 ст.299 ПК України в реєстрації платника єдиного податку відмовлено.

15.06.2023р. позивачем також подано до контролюючого органу звітну Податкову декларацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця № за 2022 рік, із змісту якої слідує, що позивачем не задекларовано сум єдиного податку в 2022 році (а.с.14-18).

Згідно інтегрованої картки платника податків за платежем «Єдиний податок з фізичних осіб» (КБК 18050400) позивачу станом на 20.08.2023р. проведено операцію зменшення боргу минулих років згідно податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця № (а.с.38).

15.12.2023р. позивач звернулась до податкового органу із заявою № 45636138, у якій просила перевести її з 01.04.2024р. на спрощену систему оподаткування, обліку та звітності та у якій обрано групу платника єдиного податку (третю) та ставку єдиного податку (а.с.39).

Відповідно до Облікових відомостей щодо позивача із інформаційної системи контролюючого органу «Податковий блок», а саме: розділ «Реєстрація в якості платника єдиного податку» за результатом розгляду заяви позивача № 45636138 від 15.12.2023р. її було зареєстровано платником єдиного податку з фізичних осіб третьої групи (а.с.32).

Приймаючи рішення та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що сума нарахованого податковим органом у вересні 2022 року єдиного податку, несплаченого позивачем (незалежно від її розміру), не породжує для нього наслідків, передбачених ПК України, в тому числі, щодо можливості притягнення до відповідальності чи набуття такими сумами статусу «податкового боргу», позаяк звільнення від обов`язку його сплати унеможливлює в подальшому притягнення особи до відповідальності.

Окрім цього, при застосуванні підходу до платників податку щодо неможливості переходу ними на спрощену систему оподаткування з підстав наявності податкового боргу зі сплати єдиного податку з 01.04.2022р. (першої та другої групи), створюються нерівні умови, за яких добросовісні платники єдиного податку першої та другої групи, які в період дії військового стану продовжували сплачувати нараховані їм контролюючим органом суми такого податку (маючи законні підставі для їх несплати) знаходяться в гіршому правовому становищі перед тими платниками єдиного податку першої та другої групи, які фактично не сплачували грошових зобов`язань, з огляду на що до них унеможливлювалось застосування наслідків, передбачених пп.291.5.8 п.291.5 ст.291 ПК України.

Також суд вважав за необхідне вказати, що сума несплаченого єдиного податку (боргу) за вересень 2022 року є мізерною та становить 19 грн. 80 коп., при цьому згідно абз.3 п.59.1 ст.59 ПК України податкова вимога не надсилається (не вручається), а заходи, спрямовані на погашення (стягнення) податкового боргу, не застосовуються, якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує ста вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В процесі судового розгляду відповідач не довів правомірності відмови, викладеної у листі вих. №12404/6/19-00-04-5/14597 від 16.06.2023р., а тому таке рішення слід визнати протиправним та скасувати.

При цьому, покликання податкового органу на те, що позивача з 01.01.2024р. вже зареєстровано платником єдиного податку (третьої групи), суд оцінив критично, оскільки це не впливає на можливість поновлення порушеного права на перебування фізичної особи-підприємця, починаючи з 01.07.2023, на спрощеній системі оподаткування платником єдиного податку (другої групи).

Вирішуючи наведений спір, колегія суддів виходить з того, що наведені висновки суду першої інстанції відповідають дійсним обставинам справи та не суперечать нормам матеріального права, з наступних підстав.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.291.2 ст.291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Пунктом 291.3 ст.291 ПК України визначено, що юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з п.295.1 ст.295 ПК України платники єдиного податку першої та другої груп сплачують єдиний податок шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця.

Такі платники єдиного податку можуть здійснити сплату єдиного податку авансовим внеском за весь податковий (звітний) період (квартал, рік), але не більш як до кінця поточного звітного року.

Пунктом 295.2 ст.295 ПК України встановлено, що нарахування авансових внесків для платників єдиного податку другої групи здійснюється контролюючими органами на підставі заяви такого платника єдиного податку щодо розміру обраної ставки єдиного податку, заяви щодо періоду щорічної відпустки та/або заяви щодо терміну тимчасової втрати працездатності.

Порядок визначення розміру ставки єдиного податку для ФОП - платників єдиного податку першої та другої груп врегульований ст.293 ПК України.

Сплата єдиного податку платниками першої - третьої груп здійснюється за місцем податкової адреси (п.295.4 ст.295 ПК України).

Пунктом 300.1 ст.300 ПК України встановлено, що платники єдиного податку несуть відповідальність відповідно до Кодексу за правильність обчислення, своєчасність та повноту сплати сум єдиного податку, а також за своєчасність подання податкових декларацій.

Водночас, Законом України № 2120-ІХ від 15.03.2022р. «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ПК України, зокрема доповнено новим п.9 підрозділ 8 розділу XX «Перехідні положення» Кодексу, згідно з яким тимчасово, з 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного, надзвичайного стану на території України, положення розділу XIV Податкового кодексу України застосовуються з урахуванням визначених Кодексом особливостей.

Так, тимчасово, з 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану на території України, згідно з абзацом першим підпункту 9.1 пункту 9 підрозділу 8 розділу XX «Перехідні положення» ПКу України ФОП - платники єдиного податку першої та другої груп мають право не сплачувати єдиний податок.

При цьому, такими особами декларація платника єдиного податку - ФОП не заповнюється за період, у якому відповідно до абз.1 пп.9.1 п.9 підрозділу 8 розділу XX «Перехідні положення» ПК України єдиний податок не сплачувався (абзац 2 пп.9.1 п.9 підрозділу 8 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України).

З аналізу вказаних вимог податкового законодавства слідує, що згідно з абзацом першим пп.9.1 п.9 підрозділу 8 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України (редакція якого діяла до 01.08.2023р. та була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), фізичні особи-підприємці платники єдиного податку першої та другої групи мали право не сплачувати єдиний податок.

Механізм «реалізації» вказаного права законом не передбачено, через що позивачу було достатньо фактично не здійснювати сплату сум єдиного податку.

Окрім цього, згідно з п.295.2 ст.295 ПК України нарахування авансових внесків для платників єдиного податку другої групи здійснюється не самими платниками єдиного податку, а контролюючими органами щомісячно на підставі первинно поданих заяв такого платника єдиного податку, зокрема, щодо розміру обраної ставки єдиного податку.

З аналізу вказаної норми слідує, що від платника єдиного податку другої чи першої групи закон не вимагає самостійного «розрахунку» ним суми такого податку, позаяк такий обов`язок покладено на податковий орган, а тому за наведених умов податковий орган зобов`язаний проводити щомісячне нарахування сум такого податку. Такому обов`язку контролюючого органу кореспондувало право платника податків (тимчасово) не сплачувати такий нарахований (розрахований) податок.

Закон не врегульовував також обсяг суми такої «несплати» для платників єдиного податку згідно з абз.1 пп.9.1 п.9 підрозділу 8 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, при цьому в період з 01.04.2022р. по 01.08.2023р. для таких платників єдиного податку не було встановлено заборони часткової сплати/несплати сум єдиного податку, нарахованих (розрахованим) їм контролюючим органом.

Згідно матеріалів справи слідує, що позивачем після її реєстрації суб`єктом господарювання було прийнято рішення про застосування спрощеної системи оподаткування, з огляду на що вона в період з 21.06.2019р. по 30.09.2022р. отримала у передбачений законом спосіб статус платника єдиного податку другої групи та відповідно з 01.04.2022р. набула право на несплату єдиного податку, що передбачено абз.1 пп.9.1 п.9 підрозділу 8 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України.

20.09.2022р. податковий орган на виконання вимог п.295.2 ст.295 ПК України нарахував позивачу черговий платіж з єдиного податку.

Водночас, обов`язку по його сплаті в позивача не виникло в силу приписів абз.1 пп.9.1 п.9 підрозділу 8 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України.

Поряд з цим, Законом України № 3219 від 30.06.2023р. «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей оподаткування у період дії воєнного стану» у підрозділ 8 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України було внесено ряд змін, а вказаний розділ Перехідних положень доповнено пунктами 9-1 та 11-13.

На момент виникнення спірних правовідносин підрозділ 8 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України не містив п.п.11 та 12, на які покликається податковий орган при спростуванні доводів позивача.

Таким чином, сума нарахованого податковим органом у вересні 2022 року єдиного податку, несплаченого позивачем (незалежно від її розміру), не породжує для нього наслідків, передбачених ПК України, в тому числі, щодо можливості притягнення до відповідальності чи набуття такими сумами статусу «податкового боргу», позаяк звільнення від обов`язку його сплати унеможливлює в подальшому притягнення особи до відповідальності.

Порядок обрання або переходу на спрощену систему оподаткування платниками єдиного податку першої - третьої груп здійснюється відповідно до пп.298.1.1-298.1.4 ст.298 ПК України.

15.06.2023р. позивач звернулась до податкового органу із заявою № 18056644, у якій просила перевести її з 01.07.2023р. на спрощену систему оподаткування, обліку та звітності та у якій самостійно обрано групу платника єдиного податку (2 група) та ставку єдиного податку (20 відсотків від розміру мінімальної заробітної плати).

До вказаної заяви нею було додано розрахунок доходу за попередній календарний рік за формою, затв. наказом Міністерства фінансів України № 308 від 16.07.2019р.

Вважаючи суму несплаченого позивачем єдиного податку за вересень 2022 рік в розмірі 19 грн. 80 коп. податковим боргом, за результатом розгляду вказаної заяви податковий орган згідно листа № 12404/6/19-00-64-04-05/14597 від 16.06.2023р. відмовив позивачу у її задоволенні.

Водночас, як вже було зазначено, в силу вимог діючого законодавства сума несплаченого позивачем єдиного податку за вересень 2022 рік (незалежно від її розміру) не породжувала для останнього наслідків, передбачених ПК України, в тому числі, щодо можливості притягнення до відповідальності чи набуття такими сумами статусу «податкового боргу», позаяк звільнення від обов`язку його сплати унеможливлює в подальшому притягнення особи до відповідальності.

Виходячи з викладених мотивів, суд першої інстанції дійшов до послідовного та обґрунтованого висновку про те, що відмова в переведенні позивача на спрощену систему оподаткування з 01.07.2023р. за заявою від 15.06.2022р. є протиправною та підлягає скасуванню.

Окрім цього, як правильно вказав суд першої інстанції, навіть за умови можливості застосування податковим органом підстави для відмови позивачу в переході на спрощену систему оподаткування з 01.07.2023р., передбаченої пп.291.5.8 п.291.5 ст.291 ПК України, сума несплаченого єдиного податку (боргу) за вересень 2022 року є незначною; згідно приписів абз.3 п.59.1 ст.59 ПК України податкова вимога в цьому випадку не надсилається платнику податків.

Покликання апелянта на те, що позивача з 01.01.2024 вже зареєстровано платником єдиного податку (третьої групи) колегія суддів оцінює критично, оскільки вказана обставина не впливає на можливість поновлення порушеного права на перебування фізичної особи-підприємця на спрощеній системі оподаткування платником єдиного податку (другої групи).

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, заперечення відповідача, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими позовні вимоги задоволені у визначений спосіб.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення заявленого позову із зазначених мотивів, обравши при цьому правильний спосіб правового захисту порушеного права позивача.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ДПС у Тернопільській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.02.2024р. в адміністративній справі № 500/8102/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління ДПС у Тернопільській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді І. В. Глушко
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 30.09.2024р.