Справа № 240/14833/24
Суддя: Приходько Оксана Григорівна
Дата ухвалення: 2024-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Житомир справа № 240/14833/24

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього розміру грошового утримання,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, в якій позивач просить суд:

визнати протиправними та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 24 червня 2024 року № 317 о/с;

поновити позивача на службі в Головному управлінні Національної поліції в Житомирській області на посаді інспектора реагування патрульної поліції відділення поліції № 2 Коростенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області;

стягнути з Головного управління Національної поліції в Житомирській області середній розмір грошового утримання за час вимушеного прогулу з 24 червня 2024 року до дня поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує про безпідставне його звільнення зі служби в органі поліції на підставі рапорту від 24 червня 2024 року, оскільки він перебував у період з 14 червня 2024 року по 10 липня 2024 року на амбулаторному лікуванні (на лікарняному), а також, наполягає на тому, що ним не вказувалось у рапорті від 24 червня 2024 року жодних з перелічених у статті 38 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП) підстав. Покликаючись до положення частини другої статті 38 КЗпП стверджує про те, що 28 червня 2024 року ним було подано відповідачу через електронну пошту, а в подальшому направленою поштою, рапорт про відкликання попереднього рапорта про звільнення зі служби. Натомість прибувши по закінченню лікування 11 липня 2024 року на місце служби його повідомлено про звільнення із ознайомленням у цей же день з наказом про звільнення та врученням трудової книжки.

Ухвалою cуду від 12 серпня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи провадити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач позов не визнав. 27 серпня 2024 року подав через підсистему "Електронний суд" відзив на позовну заяву, у якому стверджує про те, що днем звільнення поліцейського зі служби є день видання відповідного наказу, при цьому повідомити про своє рішення про звільнення поліцейський має не пізніш як за три місяці до дня звільнення. Разом з тим, служба може бути припинена до закінчення тримісячного строку за умови досягнення між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, згоди щодо конкретної дати звільнення. Оскільки позивачем у поданому рапорті було зазначено конкретну дату, а саме 24 червня 2024 року, з якої позивач мав бажання звільнитися, а також вказано поважні причини звільнення, а саме його не влаштовував рівень грошового забезпечення та умови проходження служби, відповідач правомірно видавши наказ звільнив позивача зі служби 24 червня 2024 року. Щодо відкликання рапорта про звільнення поданням нового рапорта від 28 червня 2024 року відповідач зауважує на тому, що фактично позивач був обізнаний про видання наказу про звільнення ще 25 червня 2024 року через його розміщення у групі месенджера WhatsApp, що підтверджується відповідними скріншотами, а також рапортом старшого інспектора СКЗ Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області капітана поліції ОСОБА_2 , в якому йдеться про ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про звільнення засобами електронного зв`язку, що також підтверджується доданими до відзиву скріншотами з електронної поштової скриньки. До того ж відповідачем, після отримання рапорта від 28 червня 2024 року, листом від 11 липня 2024 року повідомлено про результати його розгляду, а перебування на лікарняному не є перешкодою звільнення зі служби за власним бажанням. З таких підстав вважає, що видаючи спірний наказ про звільнення позивача відповідачем не допущено порушення законодавства, відтак позовні вимоги вважає необґрунтованими.

Розглянувши позовну заяву і відзив та з`ясувавши доводи та заперечення сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 з 20 липня 2012 року проходив службу в органах внутрішніх справ, з 07 листопада 2015 року в органах Національної поліції.

24 червня 2024 року ОСОБА_1 написав на ім`я начальника ГУНП в Житомирській області рапорт, в якому просив звільнити його зі служби в поліції з поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, а саме: не влаштовує рівень грошового забезпечення та умови проходження служби, а тому просить звільнити його зі служби в поліції з 24 червня 20204 року.

Наказом Начальника ГУНП в Житомирській від 24 червня 2024 року № 317 о/с капітана поліції ОСОБА_1 , інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 2 Коростенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області звільнено зі служби в поліції відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (надалі Закон № 580-VIII) з 24 червня 2024 року.

28 червня 2024 року ОСОБА_1 скерував до начальника ГУНП в Житомирській області рапорт, в якому зазначив, що відкликає свій рапорт від 24 червня 2024 року про звільнення з органів МВС України, приступив до виконання службових обов`язків.

Листом від 11 липня 2024 року № СЕД-6983-2024 Головне управління Національної поліції в Житомирській області повідомило позивача про розгляд його звернення від 28 червня 2024 року про відкликання рапорта щодо звільнення зі служби в Національній поліції України від 24 червня 2024 року, яке зареєстроване за вх. № СЕД-8143 від 28 червня 2024 року.

У відповіді вказано, що його звільнено зі служби за власним бажанням на підставі рапорта від 24 червня 2024 року згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) Закону № 580-VIII і день звільнення є останнім днем служби, тому 24 червня 2024 року до трудової книжки позивача внесено відповідний запис про звільнення. Про зміну в облікових даних ОСОБА_1 повідомлено другий відділ ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також повідомлено про необхідність прибути до управління кадрового забезпечення ГУНП в Житомирській області для отримання трудової книжки, військово-облікових документів та копії наказу про звільнення. Додатково проінформовано про загальний порядок прийняття на службу до Національній поліції України.

Оскільки питання строку звернення до суду у цій справі на час вирішення питання відкриття провадження потребувало перевірки відповідних обставин належними доказами, враховуючи надані відповідачем разом із відзивом на позовну заяву матеріали суд з`ясував, що зі спірним наказом позивач ознайомлений під підпис 11 липня 2024 року, що ним стверджувалось на не заперечується відповідачем, відтак встановлений у частині п`ятій статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) строк не пропущено.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам по суті спору суд зазначає таке.

Закон № 580-VIII визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Частиною першою статті 59 Закону № 580-VIII визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Згідно з частиною першою статті 47 Закону № 580-VIII призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону № 580-VIII призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

За змістом пункту 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VIІI поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Частинами другою та третьою статті 77 Закону № 580-VIІI визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Згідно зі статтею 60 Закону № 580-VIII відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

Пунктом 4 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VIII передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, нормами якого врегульовані спірні правовідносини, є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (надалі Положення № 114), яким передбачено, що це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

Пунктом 8 Положення № 114 визначено, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Згідно з підпунктом "ж" пункту 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Предметом спору у цій справі є правомірність наказу Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 24 червня 2024 року № 317 о/с, яким ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону № 580-VIІI на підставі рапорту від 24 червня 2024 року.

Надаючи юридичну оцінку оскаржуваному наказу суд виходить з того, що порядок звільнення з цієї підстави визначений підпунктом "ж" пункту 64 та пунктом 68 Положення № 114, яке з огляду на приписи пункту 4 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VIII у частині, що не суперечить Закону № 580-VIII, є чинним спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює порядок проходження служби в поліції.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово зауважував на тому, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказів про звільнення поліцейських на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII з урахуванням приписів підпункту "ж" пункту 64 та пункту 68 Положення № 114 суди повинні з`ясувати: чи дійсно існував рапорт поліцейського про його звільнення зі служби в поліції за власним бажанням; чи існували поважні причини, що перешкоджають виконанню службових обов`язків поліцейським; чи було волевиявлення поліцейського на звільнення за цією підставою саме в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв поліцейський про відкликання рапорту про звільнення зі служби в поліції до моменту реалізації керівником органу поліції про звільнення поліцейського шляхом винесення відповідного наказу.

Відповідно до наведеного суд враховує, що згідно з пунктом 68 Положення № 114 особи рядового та начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше, як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Проте у межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю між сторонами (проханням), зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Повертаючись до обставин цієї справи суд враховує, що незаконність звільнення позивач вбачає у тому, що ним було відкликано поданий рапорт про звільнення від 24 червня 2024 року поданням нового рапорту від 28 червня 2024 року, який свідчить про бажання продовжити несення служби, а також тим, що у рапорті на звільнення від 24 червня 2024 року не наведено жодних поважних причин, визначених у частині другій статті 38 КЗпП.

Визначаючись щодо обґрунтованості звільнення поліцейського за умови подальшого відкликання рапорту на звільнення суд враховує правові висновки Верховного Суду щодо застосування норми пункту 68 Положення № 114, викладені у постанові від 15 лютого 2021 року в справі № 160/3607/19, за якими видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Також у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 826/16621/17 Верховний Суд дійшов висновку, який зводиться до того, що до закінчення визначеного у пункті 68 Положення № 114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 822/1093/18, від 09 лютого 2021 року у справі № 826/10404/16, від 23 червня 2021 року у справі № 813/740/17, від 11 серпня 2021 року у справі № 826/7075/16, які по суті основуються на правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 24 червня 2014 року у справі № 21-241а14.

Отже, видача наказу про звільнення поліцейського зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 вказаного Положення строку, якщо таке прохання не міститься у рапорті про звільнення, є протиправним.

Натомість, у разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку. Відкликання рапорту на звільнення після погодженої сторонами у порядку пункту 68 Положення № 114 дати звільнення й видання органом поліції відповідного наказу про звільнення поліцейського у погоджену дату звільнення, не утворює підстав для висновку про неправомірність звільнення зі служби в органах поліції.

Надані ж відповідачем докази (скріншоти) з мобільного месенджера на підтвердження доведення до відома позивача змісту спірного наказу про звільнення не впливають на висновки суду, позаяк не доводять обставин відкликання рапорту на звільнення до фактичної реалізації звільнення зі служби шляхом видання наказу, що є ключовим для вирішення питання підтвердження належних правових підстав для звільнення позивача у вказаний у рапорті строк.

Надаючи юридичну оцінку доводам позивача про відсутність визначених у статті 38 КЗпП поважних причин для звільнення у погоджену дату звільнення суд враховує, що у рапорті від 24 червня 2024 року позивач просить його звільнити зі служби в поліції 24 червня 2024 року у зв`язку з наявністю поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, а саме: "не влаштовує рівень грошового забезпечення та умови проходження служби".

Як вже йшлося, Закон № 580-VIII визначає, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

У ієрархії законодавчих актів цей Закон є нормативно-правовим актом вищої сили, аніж Положення № 114, та є спеціальним щодо КЗпП законом, який регулює правовідносини щодо проходження служби поліцейськими.

При цьому слід врахувати, що стаття 77 Закону № 580-VIII не містить приписів щодо визначення поліцейським поважних причин для звільнення.

Системний аналіз наведених у цьому рішенні правових норм дає підстави для висновку про те, що служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII. Разом з тим, немає підстав вважати недостатнім для звільнення поліцейського за власним бажанням у зв`язку з незгодою з умовами проходження служби та рівнем грошового забезпечення.

Щодо посилання позивача на зазначений в статті 38 КЗпП України перелік поважних причин для звільнення за власним бажанням (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), він застосовується в конкретних випадках. Тобто, якщо сторони не дійшли згоди про дату звільнення, роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, за наявності викладених у цій нормі причин, які законодавець визначив поважними.

Проте за обставинами цієї справи позивача звільнено у погоджену дату 24 червня 2024 року, тобто у строк, у який він просив у рапорті від 24 червня 2024 року, відтак немає підстав вважати про недосягнення згоди щодо дати звільнення й потреби врахування наведених у нормі частини першої статті 38 КЗпП причин як поважних для цілей звільнення працівника у строк, про який просить працівник до закінчення двотижневого строку для попередження власника про звільнення за власним бажанням. Тому доводи позивача не є обґрунтованими.

Безпідставним суд визнає й покликання позивача на незаконність звільнення під час перебування на амбулаторному лікуванні з огляду на те, що така заборона звільнення з роботи у період тимчасової непрацездатності розповсюджується на звільнення працівника з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з підстав, визначених частиною першою статті 40 КЗпП (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), про що послідовно вказує Верховний Суд у своїх рішеннях (до прикладу, постанова від 22 листопада 2019 року у справі № 813/740/17).

Аналізуючи доводи позивача про те, що після 24 червня 2024 року він не виявив бажання залишити службу, суд враховує, що у рапорті від 28 червня 2024 року позивач вказав, що відкликає рапорт про звільнення від 24 червня 2024 року та приступає до виконання службових обов`язків. Разом з тим, обґрунтовуючи неправомірність звільнення у позовній заяві позивач наполягає на тому, що у період з 14 червня 2024 року по 10 липня 2024 року перебував на амбулаторному лікуванні, додаючи копії відповідних листків непрацездатності, що створює суперечливість та неузгодженість тверджень позивача про те, що він 28 червня 2024 року приступив до виконання службових обов`язків, і, в той же час, прибуття його на службу 11 липня 2024 року по закінченню лікування, де його ознайомили під підпис з оскаржуваним наказом про звільнення, видали трудову книжку та військовий квиток, що підтверджується доказами в матеріалах справи.

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази щодо ознайомлення з наказом про звільнення 28 червня 2024 року чи у інший день після 24 червня 2024 року, як і щодо відмови позивача від такого ознайомлення протягом продовження несення служби з 28 червня 2024 року, як зазначає позивач у рапорті від 28 червня 2024 року. Відтак, доводи про продовження позивачем служби після видання оспорюваного наказу про звільнення від 24 червня 2024 року № 317 о/с не підтверджені жодними доказами.

В аспекті питання, на з`ясування яких звертав увагу Верховний Суд у такій категорії публічно-правових спорів, зокрема, чи було волевиявлення поліцейського на звільнення за власним бажанням саме в момент видачі наказу про звільнення, суд враховує, що зміст встановлених у цій справі фактичних обставин дає підстави для висновку про те, що на момент видачі оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 про звільнення зі служби за власним бажанням у розпорядженні відповідача не було жодних доказів, які б давали підстави для обґрунтованого сумніву щодо наміру позивача звільнитись зі служби в поліції у дату, про яку він просив у рапорті на звільнення 24 червня 2024 року. Позаяк, про відкликання рапорту від 24 червня 2024 року про звільнення зі служби в поліції до моменту реалізації керівником органу поліції права на звільнення поліцейського шляхом винесення відповідного наказу, позивачем заявлено лише 28 червня 2024 року шляхом скерування відповідного рапорта про відкликання рапорта про звільнення.

Суд вважає, що зміна намірів поліцейського поза межами узгодженої та реалізованої виданням наказу дати звільнення не утворює підстав для визнання неправомірним наказу про звільнення на дату його видання.

За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи суд вважає, що оскаржуваний наказ прийнято у межах, спосіб та порядку, що визначенні чинним законодавством, як необхідної умови його відповідності критеріям, визначеним статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому підстави для його скасування відсутні.

У частині першій статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Враховуючи встановлені обставини цієї справи, суд дійшов висновку, що доводи позивача про незаконність його звільнення на підставі оскаржуваного наказу не ґрунтуються на нормах матеріального закону, а тому порушення прав позивача, про захист яких він просив в судовому порядку, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до положень статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 139, 227, 241-243, 246, 250 КАС України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Житомирській області (вул. Старий Бульвар, 5/37, м. Житомир, 10008, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього розміру грошового утримання відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

02.10.24