Справа № 620/11634/24
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів :

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Ключкович В.Ю.

Парінов А.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не нарахування та невиплати справедливої сатисфакції на виконання Рішення Європейського суду з прав людини у Справі № 28467/18, від 18.07.2024 року;

- зобов`язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії, щодо нарахування та виплати справедливої сатисфакції на виконання Рішення Європейського суду з прав людини по справі № 28467/18 від 18.07.2924 року у сумі еквівалентної 800 (вісімсот) ЄВРО на день конвертації її в національну валюту України - згідно з офіційною ставкою Національного банку України;

- виплатити позивачу з державного бюджету України суму зазначену як "ціна позову" у розмірі тридцять п`ять тисяч, дев`ятсот вісімнадцять (35,918) гривен;

- зобов`язати Відповідача № 2, позовним провадженням на користь держави Україна вимагати виплачену мені суму грошей, як "ціну цього позову", від співробітників "Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України" - державних виконавців Алла Миколаївна Рекашова та ОСОБА_2 . Як від осіб, з вини та внаслідок протиправних дій яких - бюджет України поніс непередбачені витрати. Після чого, отримані фінансові кошти на таку виплату, повернути до державного бюджету України.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року адміністративну справу № 620/11634/24 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів - передано на розгляд Донецького окружного адміністративного суду.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати , а справу направити для продовження розгляду до Чернігівського окружного адміністративного суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом невірно визначено адресу «місця його проживання», оскільки він на даний час утримується в Державній установі «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)», тому у нього були законні підстави для звернення саме до Чернігівського окружного адміністративного суду.

За приписами ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 5-7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року про передачу справи за підсудністю та на підставі ч. 2 ст. 312 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів виходить з наступного.

Так, передаючи на розгляд за підсудністю до Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу №620/11634/24 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів, суд першої інстанції виходив з того, що факт реєстрації позивача ( місця проживання/перебування) у місті Чернігів чи Чернігівській області у визначеному законом порядку не підтверджено, належних доказів щодо цього суду не надано. Згідно даних Єдиного державного демографічного реєстру позивач зареєстрований: АДРЕСА_1 . Отже суд першої інстанції дійшов висновку, що розгляд даної справи має здійснюватися окружним адміністративним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на Донецьку область (за місцем реєстрації позивача).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Територіальна юрисдикція (підсудність) адміністративних справ визначається параграфом 3 глави 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)

Підсудність справ за вибором позивача регламентується ст.25 КАС України. Зокрема, ч.1 ст. 25 КАС України встановлено, що адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Якщо така особа не має місця проживання (перебування) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача.

При цьому, терміни «місце проживання», «перебування», «знаходження» не є тотожними.

Право на місце проживання передбачене Конституцією України (ст. 33), Загальною декларацією прав людини (ст. 13), Протоколу N 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (ст. 2) та Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (ст. 12).

Відповідно до Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, визнається житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Однак, чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття «місце проживання», під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Від місця проживання законодавець відмежовує «місце перебування», тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

Право на місце проживання, як особисте немайнове право фізичної особи, включає в себе такі основні повноваження:

- володіння місцем проживання, тобто можливість особи мати одно чи декілька місць проживання;

- використовувати своє місце проживання, тобто це гарантована законом можливість набувати цивільних прав та виконувати покладені на особу цивільні обов`язки за місцем проживання, якщо інше не передбачено законом чи домовленістю між сторонами. Таке використання може здійснюватись, наприклад, шляхом отримання за місцем проживання офіційних звернень, повідомлень тощо;

- вільно обирати та змінювати місце проживання, тобто передбачена можливість вільно обирати країну, населений пункт де буде розташоване місце проживання, а також безпосереднє місце проживання.

В окремих, встановлених законом випадках фізична особа може бути обмежена у праві на місце проживання, зокрема, повноваження на вибір та зміну місця проживання.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно діючого законодавства, фізична особа може мати кілька місць проживання.

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

При цьому, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З системного аналізу вказаних правових норм слідує, що «зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання» і «місце реєстрації» не завжди співпадають, не є тотожними поняттями і мають різне смислове значення.

Так, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначає, що згідно з витягом з Єдиного державного демографічного реєстру адресою реєстрації ОСОБА_1 є - АДРЕСА_1 .

Разом з тим, матеріалами позовної заяви підтверджується, що ОСОБА_1 вироком Апеляційного суду Донецької області від 16.12.2002 року засуджений за ст. 69, п.п. а, г, з, і ст. 93, ч. 3 ст.142, ч. 2 ст.215-3, ст.42КК (1960 року), ч. 1ст.263, ч. 2 ст.345 КК (2001 року) - до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

З 2000 року по 2004 рік ОСОБА_1 перебував в СІЗО міста Донецька; з 2004 року по 2007 рік - в Городищенській виправній колонії №96; з 2007 року по 2012 вік - в Сокальській виправній колонії №47; з 2012 року по теперішній час перебуває в Новгород-Сіверській УВП №31.

Тобто, право позивача на місце проживання відповідно до вказаної реєстрації, законодавчо обмежено, у зв`язку із його засудженням до довічного позбавлення волі.

З листа Державної установи «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)» від 27.08.2024 року № 110 вбачається що ОСОБА_1 з 19.04.2012 року утримується у вказаній установі по теперішній час.

Отже, на час звернення до суду першої інстанції з вказаним позовом, місце перебування позивача територіально співпадає з територіальною юрисдикцією Чернігівського окружного адміністративного суду.

Таким чином, в розумінні ст. 25 КАС України, звернувшись до Чернігівського окружного адміністративного суду, позивач вибрав підсудність своєї справи за своїм місцем перебування.

Вказаний спір не відноситься до категорії справ з виключною підсудністю.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 25 КАС України та з порушенням норм процесуального права постановив ухвалу про направлення справи за підсудністю до іншого суду за місцем реєстрації позивача.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

За змістом частини першої статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання та є підставою для задоволення апеляційної скарги і скасування оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції з прийняттям рішення про направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 253, 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року скасувати, а справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів - направити до Чернігівського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді В.Ю. Ключкович

А.Б. Парінов

(повний текст постанови складено 30.09.2024р.)