Справа № 160/15741/24
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2024-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом Криворізького національного університету
до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці
про визнання протиправними та скасування постанов,
18.06.2024 року через систему «Електронний суд» до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Криворізького національного університету до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, в якому позивач просить:
В обґрунтування своїх вимог позивач, зазначив, що відповідачем неправомірно винесено постанови про накладення штрафу, оскільки їх винесено на підставі необґрунтованих висновків, які були виявлені у ході фактичної перевірки проведеної відповідачем. Позивач вважає, що постанови є неправомірними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки не відповідають чинному законодавству та прийняті на підставі хибних висновків, оскільки фаховим коледжем, з урахуванням припису, забезпечується дотримання вимог законодавства щодо оформлення трудових відносин з працівниками коледжу за основним місцем роботи та за сумісництвом, оформлення трудових відносин за сумісництвом здійснюється шляхом видання відповідного наказу на підставі погодженої директором (в.о. директора коледжу) заяви особи. З урахуванням вирішення спірних питань між працівниками та Відокремленим структурним підрозділом «Політехнічний фаховий коледж Криворізького національного університету» у судовому порядку, зважаючи на притягнення посадової особи роботодавця, а саме попереднього директора Відокремленого структурного підрозділу «Політехнічний фаховий коледж Криворізького національного університету» ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 41 ч. 1 КУпАП України та сплату нею адміністративного стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 510,00 грн. та судового збору в дохід держави у розмірі 536,80 грн., Криворізький національний університет вважає безпідставним повторне притягнення до відповідальності за те саме порушення. З огляду на вказане позивач просив задовольнити позовні вимоги.
19.06.2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду залишено позов без руху, через невідповідність вимогам ст. ст.160, 161 КАС України та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали від 19.06.2024 року позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.
03.07.2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
18.07.2024 року від Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що позивачу було надано термін для виконання вимог, вказаних у приписі, однак вимоги припису не виконані у встановлений термін. Позивачем жодних доказів щодо повідомлення відповідача про усунення порушень вказаних у приписі не надано. Станом на дату подання відзиву позивачем були сплачені суми штрафом у повному обсязі, тому оскарження постанов є недоцільним, оскільки сплативши штраф позивач фактично визнав порушення, які були встановлені під час перевірки. Відповідач вважає, що оскаржувана постанова про накладення штрафу є законною та обґрунтованою, складена на підставі та у відповідності до норм діючого законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
- п.1, 3 ч.1 ст.29 КЗпП (відсутні ознайомлення прийнятих працівників за сумісництвом: з наказом про прийняття до початку роботи роботодавець, в узгоджений із працівником спосіб, не проінформував працівника про права та обов`язки, умови праці умовами роботи, відсутні картки форми П-2 за роботою за сумісництвом);
- ч.1 ст.7 Закону України №2136 (робота за сумісництвом курси підготовки ЗНО) не велись);
- ч.1 ст.10 Закону України №2136 (заробітна плата за курси підготовки до ЗНО проводилась один раз на місяць, заробітна плата за курси підготовки до ЗНО нарахована не в повному обсязі);
- абз.4 ч.1 ст.12 Закону України №2136 (у день звільнення за сумісництвом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не видано: копію наказу (розпорядження) про звільнення письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, не проведено розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відсутні нарахування та виплата остаточного розрахунку при звільненні за невикористані дні щорічної відпустки, а також не внесено належні записи про звільнення до трудової книжки.
12.04.2024 року Відокремленим структурним підрозділом «Політехнічний фаховий коледж Криворізького національного університету» було надано пояснення, відповідно до яких вказано, що 22.11.2023 року постановою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі №213/4268/23 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.41 ч.1 КУпАП України директором ВСП «Політехнічний ФК КНУ» ОСОБА_1 та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 510,00 грн. Наказом Криворізького національного університету №19к від 31.01.2024 року «Про призначення виконувача обов`язків директора ВСП «Політехнічний ФК КНУ» виконуючою обов`язки призначено ОСОБА_4 . З огляду на те, що граничні строки виконання припису передували події наказу №19к від 31.01.2024 просить врахувати вказану інформацію.
Позивач вважає вказані постанови протиправними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (далі - Положення №96) встановлено, що Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю (пп.6 п.4 Положення №96).
Держпраці відповідно до покладених на неї завдань: накладає у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання вимог посадових осіб Держпраці (Підпункт 54 пункту 4 Положення №96).
Як визначено п.7 Положення №96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується
Згідно із статтею 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 №2694-XII, працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).
Згідно із пунктом 2 частини п`ятої статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 №5067-VI, роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.
Статтею 24 Кодексу законів про працю України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання такої форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 24 Кодексу законів про працю України).
Згідно із абзацом 2 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Частиною четвертою статті 265 Кодексу законів про працю України визначено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі - Порядок № 509).
У пункті 1 та 2 Порядку № 509 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами третьою сьомою статті 53 Закону України Про зайнятість населення.
Штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).
Штрафи накладаються на підставі:
- рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;
- акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю або зайнятість населення, здійсненого у зв`язку з невиконанням вимог припису;
- акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників;
- акта про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування;
- акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Так, позивач не заперечує невиконання вказаних вимог припису, а лише посилається на те, що в частині, передбаченій п. 4 5 припису коледж повідомив про те, що належні працівникам за вказаний при перевірці період кошти належать до сплати на підставі рішень Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у справах: №213/5435/23, 213/3259/23, у порядку, встановленому ЦПК України.
При цьому, суд зазначає, що позивачем було подано свої пояснення щодо наявності рішень Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у справах: №213/5435/23, 213/3259/23 уже після розгляду матеріалів та винесення спірної постанови.
Крім того, як встановлено судом та не заперечується позивачем, що станом на дату винесення спірної постанови були наявні рішення суду у справах №213/5435/23, 213/3259/23, при цьому ні станом на дату винесення спірних постанов ні на дату розгляду цієї справи позивачем не надано доказів усунення порушень та виконання вищевказаного припису.
Зважаючи на те, що в процесі перевірки позивача було встановлено порушення вимог частини 1 статті 10 ЗУ №2136 та абзацу 4 частини 1 статті 12 ЗУ №2136, що зафіксовано в акті перевірки та приписі про усунення порушення та у встановлений строк не усунено виявлені порушення, які є підставою для накладення штрафу за порушення законодавства про працю, суд дійшов висновку, що оскаржувані постанови про накладення штрафу є правомірними.
За такого правового врегулювання та обставин справи, суд вважає, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та неупереджено.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Згідно з частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи відповідача, позивач суду не надав.
Тому, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, підстави для розподілу судових витрат у відповідності вимог ст.139 КАС України відсутні.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв