Справа № 260/4782/24
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

30 вересня 2024 року м. Ужгород№ 260/4782/24
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаврилка С.Є., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

24 липня 2024 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернувся з позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), яким просить суд: "1. Позовну заяву ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ) - задовольнити у повному обсязі; 2. Визнати протиправним та скасувати Рішення НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про відмову в перетинанні державного кордону України від 21.06.2024 яким було відмовлено у виїзді з України громадянину України ОСОБА_1 ; 3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань матеріальну шкоду завдану Рішенням НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про відмову в перетинанні державного кордону України від 21.06.2024 у розмірі 20 756, 14 гривень на користь ОСОБА_1 ; 4. Судові витрати зі сплати судового збору покласти на відповідача; 5. Розгляд справи здійснювати за участі представника позивача.".

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням від 21 червня 2024 року позивача тимчасово обмежено у праві виїзду з України під час дії правового режиму воєнного стану у зв`язку із відсутністю підстав для виїзду. Позивач зазначає, що являється багатодітним батьком, на утриманні якого перебуває четверо дітей, що є достатнім для підтвердження обставини на перетин державного кордону у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними, зазначає що відповідачем прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову в перетині державного кордону України. Вказує, що в ході вивчення документів була відсутня будь-яка інформація щодо відстрочки від мобілізації позивача.

Відповідно до статті 229 частини 4 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 21 червня 2024 року Позивач з метою перетину державного кордону України прибув до міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення Чоп(Тиса)".

Для проведення паспортного контролю посадовій особі Державної прикордонної служби України позивачем було надано:

паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_5 , виданого 08 квітня 2021 року (а.с.а.с. 18, 19);

довідку про реєстрацію місця проживання особи вих. № 02-3-25/1/2885 від 23 квітня 2021 року (а.с. 20);

паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_6 (а.с. 21);

лист ІНФОРМАЦІЯ_1 від 02 березня 2024 року № 1544 (а.с. 22);

свідоцтво про народження неповнолітньої доньки, ОСОБА_2 , серії НОМЕР_7 від 02 лютого 2024 року (а.с. 23);

свідоцтво про народження неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , серії НОМЕР_8 від 02 лютого 2024 року (а.с. 24);

свідоцтво про народження неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , серії НОМЕР_9 від 10 квітня 2019 року (а.с. 25);

свідоцтво про народження неповнолітнього сина, ОСОБА_5 , серії НОМЕР_10 від 10 квітня 2019 року (а.с. 26);

свідоцтво про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_6 серії НОМЕР_11 від 28 січня 2020 року (а.с. 27);

тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_12 (а.с.а.с. 28, 29);

посвідчення для багатодітних сімей, видане відділом соціального захисту населення Новоолександрівської ради Дніпровського району Дніпропетровської області БС № 479409 від 27 березня 2024 року строком дії до 25 листопада 2031 року (а.с.а.с. 30, 31);

Рішенням начальника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (тип А) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_3 " (тип Б) лейтенантом Тамарою Вауліною від 21 червня 2024 року відмовлено позивачу, у перетинанні державного кордону на виїзд з України, у зв`язку із відсутністю підстав на право перетинання державного кордону (а.с.а.с. 16, 17).

Із вказаним рішенням позивач не погоджується, у зв`язку із чим звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

У силу статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

До статті 1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" № 3857-ХІІ (далі по тексту Закон України № 3857-ХІІ), громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених згаданим Законом, та в`їхати в Україну.

Відповідно до статті 6 частини 1 Закону України № 3857-ХІІ,підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України, є загальними та функціонують за відсутності особливих правових режимів, які вводяться в дію указом Президента України та затверджуються Верховною Радою України.

Одним із таких правових режимів є правовий режим воєнного стану.

Статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12 грудня 2015 року № 389-VIII (далі по тексту Закон України № 389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до статті 2 Закону України № 389-VIII, правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Відповідно до статті 8 частини 1 пункту 6 Закону України № 389-VIII, в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ.

Пунктом 3 Указу № 64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

У подальшому воєнний стан неодноразово був продовжений відповідними Указами Президента України, який діє на час ухвалення рішення у справі.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" вирішено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Загальний порядок перетину державного кордону України визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" (далі по тексту Правила № 57, у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин).

Згідно з пунктом 2 Правил № 57 у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.

Стаття 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" регулює питання взяття на військовий облік, зняття та виключення з нього

Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів, а від так, не врегульовує питання перетину державного кордону України та виконання основних функцій Державною прикордонною службою України.

Порядок перетинання громадянами України державного кордону визначений Правилами перетинання державного кордону України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі по тексту Правила перетинання).

Пункт 2 Правил перетинання визначає, що перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, за одним з документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон. У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Відповідно до пункту 26 Правил перетинання, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 21 та 22 згаданих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Згадана норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах 2 і 3 частин третьої 3 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 214 згаданих Правил.

У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи. Початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України.

Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.

Тобто уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України під час процедури прикордонного контролю здійснюють лише перевірку документів наданих для перетину державного кордону, як підставу для такого перетину.

Відповідно до статті 23 частини 1 пункту 3 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" № 3543-ХІІ (далі по тексту Закон України № 3543-ХІІ), не підлягають призову на військову службу під час мобілізації жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Суд зауважує, що на Державну прикордонну службу України не покладено обов`язок ідентифікації осіб як таких, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, опираючись на надані на паспортний контроль документи, які обґрунтовують наявність підстав описаних статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Такий обов`язок покладено на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, як органи військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Так відповідно до статті 9 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань з поміж іншого, ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам.

Військовозобов`язаних осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, вносять до відповідних обліків, відповідно до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487, та проставляють відмітки про це у військово-облікових документах призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідні, що передбачено Положенням про військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, а також Положенням про військовий квиток офіцера запасу, затверджених Указом Президента України від 30 грудня 2016 року № 582/2016.

Так, зокрема, відповідно до пунктів 2-5 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487, військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави. Він полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій щодо: фіксації, накопичення та аналізу наявних людських мобілізаційних ресурсів за військово-обліковими ознаками; здійснення заходів із забезпечення виконання встановлених правил військового обліку призовниками, військовозобов`язаними та резервістами; подання відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів до органів ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Військовий облік ведеться з метою визначення наявних людських мобілізаційних ресурсів та їх накопичення для забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - інші військові формування) особовим складом у мирний час та в особливий період. Для забезпечення військового обліку громадян України використовується Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який призначений для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Завданнями військового обліку є: утворення військового резерву людських ресурсів, накопичення військово-навчених людських ресурсів, необхідних для укомплектування Збройних Сил, інших військових формувань у мирний час та в особливий період; проведення аналізу кількісного складу та якісного стану призовників, військовозобов`язаних та резервістів для їх ефективного використання в інтересах оборони та національної безпеки держави; своєчасне оформлення військово-облікових документів призовників, військовозобов`язаних та резервістів; організація своєчасного бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час; забезпечення контролю за станом військового обліку в державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях; забезпечення контролю за дотриманням призовниками, військовозобов`язаними та резервістами правил військового обліку; забезпечення громадян України інформацією щодо виконання ними військового обов`язку. З метою ведення військового обліку в державі створюється система військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - система військового обліку). Системою військового обліку є сукупність узгоджених за завданнями державних органів, підприємств, установ та організацій, які ведуть військовий облік та забезпечують її функціонування із застосуванням засобів автоматизації процесів та використанням необхідних баз даних (реєстрів), визначених законодавством. Головною вимогою до системи військового обліку є забезпечення повноти та достовірності даних, що визначають кількісний склад та якісний стан призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4 Положенням про військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, затвердженого Указом Президента України від 30 грудня 2016 року № 582/2016, військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу (далі - військовий квиток) є документом, що посвідчує особу військовослужбовця (військовозобов`язаного) та визначає належність його власника до виконання військового обов`язку. Військовий квиток є єдиним для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України та інших військових формувань, створених відповідно до законів України, Державної спеціальної служби транспорту, а також для військовозобов`язаних. Поряд з іншим, зокрема, на двадцять другій - двадцять п`ятій сторінках військового квитка вносяться записи про військовий облік.

Положенням про військовий квиток офіцера запасу, затверджених Указом Президента України від 30 грудня 2016 року № 582/2016 визначено, що військовий квиток офіцера запасу (далі - військовий квиток) є документом, що визначає належність його власника до офіцерського складу запасу та виконання ним військового обов`язку. Поряд з іншим, зокрема, на двадцять восьмій сторінці військового квитка вносяться записи про виключення офіцера запасу з військового обліку (пункти 1,3).

Тобто у випадку, якщо особою під час перетину державного кордону надано встановлений чинним законодавством України військово-обліковий документ, із зазначенням наявності інформації щодо неї у обліках військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, або інші обставини передбачені Правилами, питання щодо пропуску особи через державний кордон України розглядається уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України під час перетину нею державного кордону України, оскільки згідно з вимогами Закону України "Про прикордонний контроль" повноваженнями щодо надання особам, у тому числі й громадянам України призивного віку, дозволу на перетинання державного кордону України, надані уповноваженим посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України.

Відповідно до статті 20 Закону України "Про Державну прикордонну службу України" посадові особи Державної прикордонної служби України наділені повноваженнями щодо перевірки у осіб, які прямують через державний кордон України, документів на право виїзду з України, з`ясування підстав для перетинання державного кордону України та у випадках, передбачених законодавством, мають право приймати рішення про відмову у перетинанні державного кордону України.

Таким чином, ідентифікація осіб як таких, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, які обґрунтовують наявність підстав описаних статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", здійснюється виключно на підставі відповідних записів, здійснених у військово - облікових документах, зокрема для військовозобов`язаних - у військовому квитку або тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного.

Відповідно до поданого позивачем тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_13 позивач 11 березня 2021 року взятий на військовий облік військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.а.с. 28, 29).

Суд зазначає, що Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають виключний перелік підстав для перетину державного кордону військовозобов`язаними у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану, та документи, які подаються для їх підтвердження.

Тобто особа, яка з`явилася до відповідного пункту пропуску повинна надати документи, які підтверджують відповідну підставу, яка надає їй право в умовах воєнного стану здійснити перетин державного кордону України.

З цього можна зробити висновок про те, що відповідач не має можливості визначити підставу, з якої особа має право здійснити перетин державного кордону України, адже право подання необхідних документів для підтвердження тієї чи іншої підстави належить особі, яка перетинає державний кордон.

Судом встановлено, що з метою перетину державного кордону позивачем, окрім інших документів, було надано тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_13 з відміткою про те, що 11 березня 2021 року позивач взятий на військовий облік військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.а.с. 28, 29).

Таким чином, позивач не надав уповноваженій службовій особі Держприкордонслужби військово-облікових документів, які мають значення для прийняття відповідного рішення уповноваженою посадовою особою. Таким чином, відповідач мав законні підстави для відмови у перетинанні державного кордону на виїзд з України позивачу, правовий статус якого визначено Законом України № 389-VIII, якому виповнилося 18 років і він відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" є військовозобов`язаним в умовах воєнного стану.

Суд також зазначає, що в умовах воєнного стану Конституція України вимагає від держави не тільки обов`язку щодо захисту національної безпеки і цілісності, а й згідно основних засад конституційного ладу держави повної поваги до прав людини та фундаментальних свобод (стаття 3 Конституції України) та діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

З метою встановлення балансу між військовими потребами держави і обмеженням права громадянина на пересування в умовах дії особливого правового режиму воєнного стану, суб`єкти владних повноважень особливо повинні дотримуватися принципів статті 2 КАС України, дія яких у цей період не обмежується і не скасовується.

Поряд з цим, статтею 23 Закону України № 3543-ХІІ передбачена можливість відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Так, згідно з статтею 23 частиною 1 абзацу 3 Закону України № 3543-ХІІ (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Отже, військовозобов`язані чоловіки, які мають саме на утриманні троє і більше дітей віком до 18 років не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Визначальним у цій підставі є не наявність батьківства у трьох і більше дітей віком до 18 років (у спірному випадку 4 дитини), а наявність факту утримання таких дітей віком до 18 років.

Як судом було встановлено, що для проведення паспортного контролю посадовій особі Державної прикордонної служби України позивачем було надано, зокрема: свідоцтво про народження неповнолітньої доньки, ОСОБА_2 , серії НОМЕР_7 від 02 лютого 2024 року, мати ОСОБА_7 (а.с. 23); свідоцтво про народження неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , серії НОМЕР_8 від 02 лютого 2024 року, мати ОСОБА_7 (а.с. 24); свідоцтво про народження неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , серії НОМЕР_9 від 10 квітня 2019 року, мати ОСОБА_8 (а.с. 25); свідоцтво про народження неповнолітнього сина, ОСОБА_5 , серії НОМЕР_10 від 10 квітня 2019 року, мати ОСОБА_8 (а.с. 26); свідоцтво про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_6 серії НОМЕР_11 від 28 січня 2020 року (а.с. 27); посвідчення для багатодітних сімей, видане відділом соціального захисту населення Новоолександрівської ради Дніпровського району Дніпропетровської області БС № 479409 від 27 березня 2024 року строком дії до 25 листопада 2031 року (а.с.а.с. 30, 31).

Статтею 11 частиною 3 Закону України від 26.04.2001 № 2402-ІІІ "Про охорону дитинства" (далі по тексту Закон України № 2402-ІІІ) передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом приписів статті 15 частин 1 та 2 Закону України № 2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 141 частин 1 та 2 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами статті 157 частин 1-4 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Статтею 180 частиною 1 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із статтею 181 частинами 1-3 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

При цьому суд зауважує, що сам факт батьківства не є підставою стверджувати, що батько утримує свою неповнолітню дитину, у разі якщо батько з такою дитиною не проживає.

Водночас, позивачем не доведено жодним чином, що неповнолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебувають на його утриманні, зокрема, не надано жодних доказів участі у їх утриманні в грошовій і (або) натуральній формі, таких як, наприклад, нотаріально посвідчених розписок або заяв матері цієї дитини відносно добровільної сплати позивачем грошових коштів на їх утримання або аліментів, призначених за рішенням суду, чи відповідних платіжних документів про переказ таких коштів (або аліментів), чи довідки з виконавчої служби стосовно відсутності боргів зі сплати аліментів, у разі їх призначення, тощо.

За наведених обставин у сукупності, суд доходить висновку, що позивачем не було доведено факту перебування на його утриманні трьох і більше неповнолітніх дітей.

Стосовно посвідчення для багатодітних сімей, виданого відділом соціального захисту населення Новоолександрівської ради Дніпровського району Дніпропетровської області БС № 479409 від 27 березня 2024 року строком дії до 25 листопада 2031 року (а.с.а.с. 30, 31), суд зауважує, що в такому вказано матір`ю, зокрема, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ОСОБА_7 , однак у відповідності до свідоцтв про народження цих дітей (а.с.а.с. 26, 26) матір`ю таких дітей є інша особа, а саме ОСОБА_8 .

Таким чином, судом резюмується, що інформація зазначена у поданих позивачем документах, зокрема, у свідоцтвах про народження дітей та посвідченні для багатодітних сімей, виданого відділом соціального захисту населення Новоолександрівської ради Дніпровського району Дніпропетровської області БС № 479409 носять інформацію, яка виключає одну одну, а відтак ставить під сумнів, відомості зазначені у посвідченні для багатодітних сімей (а.с.а.с. 25, 26).

Крім того, суд наголошує, що оскаржуване рішення має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому при пред`явлені позивачем документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України за наявності на те законних підстав.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів майнової шкоди на користь позивача, суд зазначає, що за результатами розгляду справи, заявлені позивачем вимоги до відповідача суб`єкта владних повноважень визнані такими, що не підлягають задоволенню та у їх задоволенні відмовлено, а тому задоволенні позовних вимог в частині стягнення майнової шкоди з відповідача належить відмовити.

Єдиною необхідною і достатньою обов`язковою умовою відшкодування майнової шкоди державним органом є протиправні рішення, дії чи бездіяльність посадової або службової особи органу державної влади. Враховуючи, що за наслідками розгляду даної справи не підтвердились доводи позивача про протиправність прийнятого рішення, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги позивача про відшкодування йому матеріальної шкоди, оскільки ця вимога є похідною від первинної та вирішення такого питання можливе лише у випадку встановлення протиправності рішень, дій та/або бездіяльності відповідача.

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 242-246 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення матеріальної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяС.Є. Гаврилко