Справа № 460/17264/23
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/17264/23 пров. № А/857/4680/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 року (головуючий суддя Поліщук О.В., м. Рівне) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Військова частина НОМЕР_2 про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Військової частини НОМЕР_2 , у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність яка полягає у не нарахуванні та невиплаті йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 29.03.2023 по 20.06.2023;

- зобов`язати нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.03.2023 по 20.06.2023 у сумі 134421,84 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 року частково задоволено адміністративний позов. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахування та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 30.03.2023 (наступного дня після звільнення) по 20.06.2023. Стягнуто із Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2023 по 20.06.2023 в розмірі 33750,45 грн (тридцять три тисячі сімсот п`ятдесят грн 45 коп.) (сума вказана без утримання обов`язкових платежів та зборів). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Військової частини НОМЕР_1 суму судового збору у розмірі 337,40 грн (триста тридцять сім грн 40 коп.).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 оскаржила його в апеляційному порядку, вважає його таким, що винесено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права через те, що судом допущено неповне з`ясування обставин, які мають значення у справі, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог позивача.

В апеляційній скарзі зазначає, що середньоденний розмір грошового забезпечення солдата ОСОБА_1 без урахування додаткової винагороди визначено Військовою частиною НОМЕР_1 вірно та становить 607 грн 68 коп., що підтверджується вимогами нормативно-правових актів та Довідкою Військової частини НОМЕР_1 про доходи від 21.08.2023, а не 1116 грн 16 коп. як невірно зазначено з порушенням норм матеріального права у рішенні суду.

Крім того зазначає, що у випадку часткового задоволення судом апеляційної інстанції позовних вимог позивача, то належним і достатнім способом захисту порушених прав ОСОБА_1 буде зобов`язання нарахувати та виплатити: 4861,44 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2023 по 06.04.2023 (607,68 грн. х 8 календарних дні х 100%), 12905,91 грн. - за період з 07.04.2023 по 19.06.2023 (607,68 грн. х 74 календарних дні х 28,7%).

Також вважає, що молодший сержант ОСОБА_1 , достовірно знаючи про своє звільнення з військової служби 29.03.2023, не надав письмових та усних заперечень про виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 до проведення з ним усіх необхідних розрахунків, чим підтвердив свою згоду на виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 до проведення з ним усіх необхідних розрахунків. Таким чином, за наявності згоди молодшого сержанта ОСОБА_1 про виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 до проведення з ним усіх необхідних розрахунків, у зв`язку із відсутністю з його сторони письмових заперечень з даного приводу, як це визначено в Положенні, Військовою частиною НОМЕР_2 з дотриманням вимог Положення було звільнено 29.03.2023 вказаного військовослужбовця з військової служби.

Вважає, що за відсутності необхідних доказів від позивача про відсутність його згоди, у т.ч. письмових заперечень, щодо виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 до проведення з ним усіх необхідних розрахунків, Рівненський окружний адміністративний суд у своєму рішенні повинен був визнати безпідставним та необґрунтованим позов до Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного здійснення виплати усіх сум, які належали до виплати при звільненні молодшого сержанта ОСОБА_2 відповідно до статті 116 КЗпП України та виплати йому відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 29.03.2023 № 88 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 20.04.2023 № 111 внесено зміни у наказ № 88 від 29.03.2023, зокрема щодо виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану в розмірі 100000,00 грн за період з 05.03.2023 по 08.03.2023 та в розмірі 30000,00 грн за періоди з 01.03.2023 по 04.03.2023, з 14.03.2023 по 28.03.2023.

Відповідно до розрахунково-платіжної відомості від 07.04.2023 № 192 позивачу виплачено грошове забезпечення в розмірі 76433,70 грн, відповідно до розрахунково-платіжної відомості від 19.06.2023 № 344 позивачу виплачено додаткову винагороду в розмірі 30820,98 грн. Вказані обставини, також підтверджуються випискою по картці/рахунку позивача за період з 01.01.2023 по 06.07.2023.

Позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції вірно врахував, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом 1 частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Як передбачено п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, як правильно зазначив суду першої інстанції, при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини без проведення з ним остаточного розрахунку можливе лише за його письмовою згодою.

Підставами звернення до суду визначено те, що військовою частиною несвоєчасно проведено розрахунок при звільненні позивача, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку.

Як встановлено судом, 20.06.2023 відповідач здійснив виплату позивачу додаткової винагороди в розмірі 30820,98 грн, що не заперечується сторонами.

Матеріалами справи підтверджено факт непроведення повного розрахунку відповідача із позивачем в день його звільнення.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 21 квітня 2021 року (справа № 120/3857/19-а), від 14 липня 2022 року (справа № 620/3095/20).

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

При вирішенні цього спору судом вірно враховано висновки Великої Палати Верховного Суду в постановах від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 та від 13.05.2020 в справі № 810/451/17, згідно яких статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Водночас, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Згідно з частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Зазначена норма переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 Кодексу законів про працю України України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Визначаючи розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, суд правильно врахував, що обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).

Як передбачено п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до вимог п. 5 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

При цьому, суд вірно зазначив, що питання щодо правильності (повноти) нарахування сум грошового забезпечення, в тому числі і додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова № 168), не є предметом спору у даній справі.

Судом також встановлено, що позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 30.03.2023 (наступного після звільнення) по 20.06.2023 (дата фактичного розрахунку).

Як встановлено судом першої інстанції з довідки про доходи виданої Військовою частиною НОМЕР_1 , позивачу за два останні повні місяці перед звільненням зі служби нараховано та виплачено грошового забезпечення:

січень 2023 року: грошове забезпечення - 14485,50 грн, додаткова винагорода 30000 грн;

лютий 2023 року: грошове забезпечення 21367,70 грн, додаткова винагорода 30000 грн.

Разом з тим, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 № 260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197, грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно вимог абзацу 16 пункту 2 розділу І в редакції Наказу Міністерства оборони № 180 від 01.06.2020 із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства оборони № 44 від 25.01.2023 одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать, зокрема, винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану (вказані зміни застосовуються з 01 лютого 2023 року).

Судом правильно зауважено, що додаткова винагорода на період воєнного стану, передбачена Постановою № 168, включена до складу грошового забезпечення з 01 лютого 2023 року наказом Міноборони № 44.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Разом з тим, судом правильно зазначено, що грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням становить: січень 2023 року 14485,50 грн, лютий 2023 року 51367,70 грн (21367,70 грн (грошове забезпечення) + 30000,00 грн (додаткова винагорода)), разом 65853,20 грн.

Протягом цих двох місяців було 59 календарних дні. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить 1116,16 грн.

Період з 30.03.2023 (наступний день після звільнення) по 20.06.2023 (дата фактичного розрахунку) охоплює 83 календарних дня. Отже, середній заробіток за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби грошового забезпечення, становить 92641,28 (з розрахунку: 1116,16 грн х 83 календарних днів).

При цьому, судом першої інстанції враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в Постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, згідно якої, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи задоволено позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання судом також враховано такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосовано Касаційним адміністративним судом Верховного Суду під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений у постанові від 30.10.2019.

Згідно матеріалів справи, загальна сума належних ОСОБА_1 при звільненні виплат становила 107254,68 грн. При цьому, 07.04.2023 позивачу було виплачено кошти в сумі 76433,70 грн (71,3 % від загальної суми), а 20.06.2023 30820,98 грн (28,7 % від загальної суми).

Відтак, з 30.03.2023 по 07.04.2023 сума невиплачених коштів при звільненні складала 107254,68 грн, тобто 100% від загальної належної до виплати при звільненні суми; з 08.04.2023 по 20.06.2023 ця сума складала 30820,98 грн (28,7 %).

Як було встановлено судом, середній заробіток позивача за один день складає 1116,16 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2023 по 20.06.2023 становить 33750,45 грн (з розрахунку: 10045,44 грн за період з 30.03.2023 по 07.04.2023 (1116,16 грн х 9 календарних днів х 100 %) та 23705,01 грн за період з 08.04.2023 по 20.06.2023 (1116,16 грн х 74 календарних дні х 28,7%)).

Враховуючи наведене, суд дійшов вірного висновку, що належним способом захисту прав позивача в даному випадку є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2023 (наступний день після звільнення з військової служби) по 20.06.2023 (день остаточного розрахунку) в розмірі 33750,45 грн.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судом також враховано, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29).

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15.11.2007, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Крім того, згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, відтак рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 року у справі №460/17264/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула