Справа № 420/20985/23
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/20985/23

Перша інстанція: суддя Василяка Д.К.,

повний текст судового рішення

складено 14.06.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" про визнання протиправної бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" (далі ІВМС) та просив:

- визнати протиправною бездіяльність ІВМС щодо неврахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення при обрахунку ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2016 - 2018 роки;

- зобов`язати ІВМС провести перерахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2016-2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення виплаченої на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 року у справі №420/19952/21;

- визвати протиправною бездіяльність ІВМС щодо неврахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення при обрахунку ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням за 25 календарних років;

- зобов`язати ІВМС провести перерахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням за 25 календарних років з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення виплаченої на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 року у справі №420/19952/21.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове, яким позов залишити без розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянтом наведено виключно доводи щодо строків звернення до суду з позовом, при цьому будь-які доводи по суті спірних правовідносин відсутні, а тому, з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в межах доводів та вимог апелянта.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , проходив військову службу в ІВМС.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суд від 26.02.2020 року по справі №420/279/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до ІВМС про визнання протиправною бездіяльності, стягнення індексації грошового забезпечення, середнього заробітку грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІВМС в частині невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 16.12.2015 року по 22.01.2018 року. Зобов`язано ІВМС нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 16.12.2015 року по 22.01.2018 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суд від 28.02.2021 року по справі №420/19952/21 задоволено частково позов ОСОБА_1 до ІВМС про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії. Визнано протиправними дії ІВМС щодо застосування листопада 2015 року як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 16.12.2015 року по 22.01.2018 року включно. Зобов`язано ІВМС нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 16.12.2015 року по 22.01.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум. В іншій частині позову - відмовлено.

На звернення представника позивача, відповідачем надано відповідь від 07.04.2023 року за №1056/460/680 в якій зазначено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.12.2021р. по справі №420/19952/21 зобов`язано ІВМС нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 16.12.2015р. по 22.01.2018р. включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум. Зазначене рішення суду виконано Інститутом та здійснено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 . Однак, у зв`язку з незгодою виконання Інститутом рішення суду, позивач звернувся до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України, розгляд якої на даний час здійснюється судом. Крім того, у разі встановлення факту завдання збитків державі посадовими особами Інституту внаслідок неналежного виконання рішення суду, винні посадові особи будуть притягнуті до юридичної відповідальності відповідно до вимог законодавства.

Вважаючи, що відповідач при обрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 25 років, грошової допомоги на оздоровлення за 2016-2018 роки протиправно не врахував індексацію грошового забезпечення виплачену на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 року у справі №420/19952/21 та щомісячну додаткову грошову винагороду, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті, суд 1-ї інстанції виходив з відсутності підстав вважати, що позивачем пропущено строк звернення до суду, визначений частиною другою статті 233 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу, на виконання судових рішень було виплачено грошову допомогу на оздоровлення за 2016-2018 роки та одноразову грошової допомоги у зв`язку зі звільненням без урахування усіх складових, а з даною позовною заявою позивач звернувся у серпні 2023 року.

Згідно з частинами першою, другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьої статті 122 КАС України обумовлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, які регулювали б порядок звернення осіб, котрі перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до абзацу першого статті 3 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду у від 29.09.2021 по справі №160/8332/20, від 24.09.2020 по справі №806/2883/17, від 13.01.2020 по справі №814/1007/16, від 11.07.2019 по справі №814/2789/16, від 01.12.2019 по справі №823/726/16.

Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Тобто, до 19.07.2022 року звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками.

Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ), який набрав чинності 19.07.2022р., назва, частина перша і друга статті 233 КЗпП України діють у новій редакції. Зокрема, відповідно до статті 233 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15.10.2013 №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15.10.2013 року №8-рп/2013(справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другоїстатті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей1,12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата збільшеної додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168 від 28.02.2022р. військовослужбовцям, які проходять військову службу, що є предметом позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду та, як наслідок, наявності підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

При цьому, колегія суддів враховує, що на момент звернення до суду із цим позовом частиною другою статті 233 КЗпП України у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, встановлено тримісячний строк, який обчислюється з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Проте, відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою КМУ від 25 квітня 2023 р. № 383 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і Постанови КМУ від 9 грудня 2020 р. №1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30.06.2023р.

Отже, навіть враховуючи вказані обставини, відсутні підстави вважати строк визначений частиною другою статті 233 КЗпП України пропущеним, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 14.08.2023 року (в межах 3-місячного строку з 30.06.2023р.).

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук