Справа № 260/524/24
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року Справа № 260/524/24 пров. № А/857/17199/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Гудима Л.Я., Пліша М.А.,

при секретарі судового засідання Коць Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м.Львові справу за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області до Управління Західного офісу Держадуитслужби в Закарпатській області про визнання протиправними та скасування вимог, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Західного офісу Держаудитслужби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби служби в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року (суддя Ващилін Р.О., м.Ужгород, повний текст складено 30 травня 2024 року), -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області (далі ТУ, ДСА відповідно) звернулося до суду з позовом до Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області (далі Управління, Офіс, Держаудистлужба відповідно) в якому просило визнати протиправними та скасувати вимоги, викладені в пунктах 2 та 3 в листі Управління від 16.01.2024 №130700-14/108-2024 (далі Лист, Вимога) за результатами ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ТУ за період з 01.01.2021 по 30.06.2023, акт від 21.12.2023 № 13-07-08/8 (далі Акт відповідно).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з Управління на користь ТУ за рахунок бюджетних асигнувань 3028 грн судових витрат.

Не погодившись із ухваленим судовими рішення, його оскаржив Офіс, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги вказує, що збитки у випадку відсутності факту їх добровільного відшкодування стягуються примусово в судовому порядку з особи, яка їх заподіяла, питання щодо наявності збитків та їх розміру має перевірятися судом, який розглядає позов про їх стягнення. Вважає, що оскарження позивачем пунктів 2, 3 Вимоги є неналежним способом захисту порушеного права. Зазначає, що ревізією встановлено порушення позивачем вимог профільних законів, внаслідок чого державному бюджету завдано матеріальної шкоди на загальну суму 3192911,91 грн. Звертає увагу на безпідставність стягнення з відповідача судових витрат за подання позову суб`єктом владних повноважень.

Позивач у додаткових поясненнях заперечує вимоги апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Такі висновки суду першої інстанції, по суті спору, відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального права, однак вказане рішення суду не може бути залишено без змін, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що працівниками Управління у період з 29.09.2023 по 21.12.2023 проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності ТУ за період з 01.01.2021 по 30.06.2023, якою встановлено ряд порушень та недоліків, викладених в Акті ревізії.

Зокрема, в ході проведення ревізії виявлено наступні порушення:

- відображення за даними бухгалтерського обліку 289 одиниць основних засобів, на які нараховано знос 100% та які продовжують використовуватися, що призвело до заниження в обліку вартості активів;

- внаслідок недотримання вимог положення пункту 17 розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон №1402-VIII), здійснення виплат доплат до посадових окладів суддям, призначеним на посаду строком на 5 років до набрання чинності Закону 1402-VIII, повноваження на здійснення правосуддя яких припинилося із закінченням строку, на який їх було призначено, державному бюджету завдано матеріальну шкоду на загальну суму 3192911,91 (КЕКВ 2,12 грн, КЕКВ 2120 476396,79 грн).

Не погоджуючись з такими висновками ТУ подало свої заперечення до Акту ревізії, в яких наголосило, що суддівська винагорода суддям, які не здійснюють правосуддя через обставини, що від них не залежать, виплачувалася на підставі рішення Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04.12.2018, рішень XVІІІ з`їзду суддів України від 11.03.2021 та Ради суддів України від 03.09.2021 №35 та відповідних наказів голів судів.

Однак такі заперечення були відхилені Управлінням у надісланих ТУ висновках на заперечення від 16.01.2024.

У зв`язку з не усуненням всіх виявлених в ході проведення ревізії порушень 16.01.2024 позивачу була надіслана Вимога, в якій наголошено на необхідності визначити ліквідаційну вартість по об`єктах основних засобів, залишкова вартість яких дорівнює нулю, та які продовжують використовуватися, та відкоригувати таку у бухгалтерському обліку відповідно до вимог розділу ІІІ «Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку в державному секторі 121 «Основні засоби» затвердженого наказом Міністерства фінансів України 12.10.2010 № 1202 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01.11.2010 за № 1017/18312; далі П(с)БО121). Окрім того, зобов`язано вжити заходи щодо усунення порушення на суму 3192911,91 грн, у тому числі шляхом проведення претензійно-позовної роботи із стягнення коштів чи обравши інший спосіб реалізації права на їх повернення.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Правові й організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначені приписами Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі - Закон №2939-ХІІ; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2939-ХІІ, здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Нормами чинного законодавства реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю покладено на Держаудитслужбу.

Згідно до частини першої статті 2 Закону №2939-ХІІ головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, в тому числі суб`єктах господарювання, у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток) належить суб`єктам господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно, за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Відповідно до частини другої вказаної норми державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі.

Частиною першою статті 4 Закону №2939-ХІІ передбачено, що інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.

За змістом пунктів 1, 7, 10, 13 статті десятої Закону №2939-ХІІ органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення процедур державних закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

Згідно пункту 7 частини першої статті 10 Закону №2939-ХІІ орган державного фінансового контролю наділено правом, в тому числі, пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43 затверджено «Положення про Державну аудиторську службу» (далі Положення; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до пункту 1 Положення Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Згідно підпункту 3 пункту 4 Положення Держаудитслужба реалізує державний фінансовий контроль, зокрема, через здійснення державного фінансового аудиту.

За приписами пункту 7 Положення Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.

Відповідно до пункту 2 «Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 №550 (далі Порядок №550), інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об`єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.

Якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, органом державного фінансового контролю у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, та у разі надходження заперечень до нього - не пізніше ніж 10 робочих днів після надсилання висновків на такі заперечення об`єкту контролю надсилається вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування (пункт 46 Порядку №550).

Пунктом 50 Порядку №550 передбачено, що за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав контролюючі органи вживають заходів для забезпечення, зокрема, звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Предметом спору у цій справі є Вимога Управління про усунення виявлених порушень, а також встановлення правомірності та обґрунтованості висновків контролюючого органу, які стали підставою для складення спірної Вимоги. Як слідує зі змісту цієї вимоги, вона сформована відповідачем задля вжиття дій ТУ на відшкодування шкоди (збитків), заподіяних державному бюджету.

У пункті 1 резолютивної частини Рішення від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України висловив позицію, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

У постанові від 12 травня 2022 року у справі № 620/4169/20 Верховний Суд зазначив, що вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. Стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Тобто правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки, зокрема обов`язки для свого адресата, а відтак наділена рисами правового акту індивідуальної дії з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься, і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.

Верховний Суд у справі № 826/3350/17 (постанова від 08 травня 2018 року) також дійшов висновків, що під час вирішення справ, предметом яких є правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, судам належить, виходячи із правової природи письмової вимоги контролюючого органу, враховувати чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. З метою встановлення того, чи контролюючим органом при прийнятті спірної вимоги владні управлінські функції реалізовані у передбачений законом спосіб, суду належить надати правову оцінку змісту вимоги як індивідуально-правового акту.

Додатково у контексті цього питання варто зауважити, що Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2018 року у справі № 822/2087/17 зазначив, що висновок суду про те, що збитки контролюючим органом можуть бути стягнуті лише в ході відповідного судового процесу (а не шляхом пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги), не спростовує того, що «законна вимога» контролюючого органу, як індивідуально-правовий акт, повинна відповідати вимогам закону в частині її змісту і форми. Саме аналіз змісту вимоги контролюючого органу свідчить про те, чи такі вимоги дотримано та чи породжує така вимога права і обов`язки для підконтрольної установи.

Принагідно зауважити, що у площині спірних правовідносин ключовим питанням є можливість підконтрольної установи звернутися до суду з позовом про визнання протиправною вимоги, яка включає в себе пункти зобов`язального характеру, а саме: відшкодування збитків шляхом повернення грошових коштів та перерахування їх в дохід державного бюджету.

Тож задля правильного вирішення спору необхідно дослідити правову природу встановлених порушень. Без належного дослідження цього питання та встановлення вини підконтрольної установи (доведеність факту наявності порушення під час здійснення фінансово-господарської діяльності) неможливо надати оцінку правомірності вимоги у частині законності і правильності обчислення розміру збитків.

Отже, право підконтрольної установи на оскарження вимоги, яка містить зобов`язання щодо повернення збитків, слід розуміти в контексті «права на оскарження вимоги, як акта індивідуальної дії, в частині дотримання процедури проведення перевірки контролюючим органом (шляхом проведення ревізії, моніторингу та ін.) у співвідношенні з суттю встановлених порушень».

Водночас, правомірність вимоги у частині законності і правильності обчислення розміру збитків може бути предметом перевірки в судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю про їхнє стягнення. Такий порядок оскарження слід застосовувати, якщо підконтрольною установою не було попередньо оскаржено таку вимогу по суті встановлених порушень під час проведення відповідної перевірки і таким порушенням, судом не було надано оцінку (відсутня будь-яка реакція з боку підконтрольної установи після отримання вимоги), або дотримання процедури проведення перевірки (ревізії, моніторингу, тощо) та факт порушення з боку підконтрольної установи під час здійснення господарської діяльності встановлено у судовому рішенні.

Такий правовий підхід викладений у постанові Верховного Суду від 25 липня 2024 року у справі 160/12986/21, 12 вересня 2024 року у справі №380/26300/23.

Стосовно суті виявленого Управлінням порушення, зокрема в частині правильності відображення за даними бухгалтерського обліку основних засобів, на які нараховано знос 100% та які продовжують використовуватися, то матеріалами справи встановлено наступне.

В ході проведення ревізії було з`ясовано, що станом на 31.12.2022 на балансі ТУ по рахунку 10 (субрахунки 1013, 1014, 1015, 1016) обліковується 289 одиниць основних засобів, залишкова вартість яких дорівнює 0, та які продовжують використовуватися місцевими загальними судами, а саме: 12 адміністративних будівель; 10 одиниць рухомого складу автотранспортних засобів; 107 одиниць машин та обладнання (комп`ютери, монітори, периферійне і мережеве обладнання комп`ютера, що за вартістю за одиницю чи комплект відносяться до основних засобів, сервера, телефони, копіювальна техніка, тощо); 160 одиниць інструментів, приладів, інвентаря (бар`єри, сейфи, шафи, столи, крісла, тощо).

З цього приводу в начальника ТУ були відібрані пояснення, в яких останній повідомив, що рішення про переоцінку об`єктів основних засобів, які знаходяться на балансі ТУ та які амортизовані на 100% не приймалось з врахуванням положень Постанови Кабінету Міністрів України від 09.06.2021 №590 «Про затвердження Порядку виконання повноважень Державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану» (далі Постанова №590, Порядок №590) за відсутності затверджених видатків на такі послуги. При цьому наголошено, що рішення про переоцінку об`єктів основних засобів є правом, а не обов`язком державного органу, тому з метою ефективного використання державних коштів під час дії воєнного стану в умовах дефіциту фінансових ресурсів, рішення щодо проведення переоцінки об`єктів основних засобів не приймалося.

Відповідно до пункту 35 Порядку №550, результати ревізії оформляються актом, який повинен мати наскрізну нумерацію сторінок. Акт ревізії містить, в тому числі, констатуючу частину, в якій наведено інформацію про результати ревізії в розрізі кожного питання програми із зазначенням, за який період, яким способом (вибірковим, суцільним) та за якими документами перевірено ці питання, висновок про наявність або відсутність порушень законодавства, визначений у разі наявності в установленому законодавством порядку розмір збитків, завданих державі чи об`єкту контролю внаслідок таких порушень, а також іншу інформацію, що стосується діяльності та фінансового стану об`єкта контролю, та факти, що стосуються періоду, який підлягає ревізії.

Виявлені допущені об`єктом контролю порушення законодавства, контроль за дотриманням якого віднесено до компетенції органу державного фінансового контролю, фіксуються в констатуючій частині акта ревізії з обов`язковим посиланням на норми законів чи інших нормативно-правових актів, які порушено, та зазначенням винних у їх допущенні осіб.

Проте, ні Акт, ні Вимога в цій частині не містить жодних посилань на порушення посадовими особами позивача законодавчих норм чи завдання державі збитки.

Поряд з цим, пункт 2 Вимоги, позивача зобов`язано визначити ліквідаційну вартість по об`єктах основних засобів, залишкова вартість яких дорівнює нулю, та які продовжують використовуватися, та відкоригувати таку у бухгалтерському обліку відповідно до вимог розділу ІІІ П(с)БО 121.

В обґрунтування правомірності пункту 2 Вимоги відповідач посилається виключно на пункт 3 розділу ІІІ П(с)БО 121.

Так, відповідно до пунктів 1, 2 розділу І П(с)БО 121 воно визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку та розкриття у фінансовій звітності інформації про основні засоби, інші необоротні матеріальні активи та незавершені капітальні інвестиції в необоротні матеріальні активи, та застосовуються суб`єктами державного сектору.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ П(с)БО121 у разі прийняття рішення суб`єктом державного сектору об`єкт основних засобів може переоцінюватися, якщо залишкова вартість цього об`єкта суттєво відрізняється від його справедливої вартості на річну дату балансу. У разі переоцінки об`єкта основних засобів здійснюється одночасна переоцінка всіх об`єктів групи основних засобів, до якої належить цей об`єкт.

Тобто нормою, на яку посилається відповідач в обґрунтування правомірності пункту 2 Вимоги, встановлено виключно право суб`єкта державного сектору проводити переоцінку об`єктів основних засобів, залишкова вартість яких об`єкта суттєво відрізняється від його справедливої вартості на річну дату балансу.

Більше того, наказом Міністерства фінансів України від 03.10.2022 №312 (зареєстровано в МЮУ 18.10.2022 № за № 1254/38590) були внесені зміни до розділу ІІІ П(с)БО 121, відповідно до яких виключено вимоги щодо обов`язковості визначення ліквідаційної вартості для об`єктів основних засобів, вартість яких дорівнює нулю, та які продовжують використовуватися.

З огляду на те, що проведення переоцінки вартості об`єктів основних засобів за нормами пункту 3 розділу ІІІ П(с)БО є правом, а не обов`язком суб`єкта державного сектору, суд не вбачає підстав для визнання допущення порушення в цій частині.

Не проведення такої переоцінки начальник ТУ пояснив відсутністю затверджених видатків на такі послуги.

Так, частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України (далі БК) передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України

При цьому, відповідно до пункту 20 частини першої статті 116 БК порушенням бюджетного законодавства визнається порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання, а саме: взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України.

В ході проведення ревізії посадовими особами Управління не було встановлено факт виділення ТУ бюджетних коштів на оплату вартості послуг з переоцінки основних засобів. Тому за відсутності відповідних бюджетних призначень ТУ не вправі брати будь-які бюджетні зобов`язання та здійснювати відповідні платежі.

Відтак, є вірними висновки суду першої інстанції про те, що пункт 2 Вимоги є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно наступного порушення, зокрема в частині правильності нарахування та виплати суддівської винагороди, то в ході проведення ревізії було з`ясовано, що у місцевих судах Закарпатської області в 2021 році значилось 6 суддів, 2022 році 5 суддів та в І півріччі 2023 року 5 суддів, які не мають повноважень на здійснення правосуддя через не проходження кваліфікаційного оцінювання, яке має проводитися Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності суддів здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Таких суддів було призначено Указами Президента на посади на 5 років до набрання чинності Закону №1402-VIII, та які не мають повноважень на здійснення правосуддя у зв`язку із закінченням цього строку.

До проходження кваліфікаційного оцінювання для підтвердження відповідності займаній посаді, ТУ протягом 2021-2022 та січня-червня 2023 року таким суддям було виплачено винагороду (у розмірі посадового окладу та доплат до нього) на загальну суму 14839184 грн (в т.ч. доплати 2716515,12 грн).

З врахуванням рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 №2р/2020 посадові особи Управління дійшли висновку, що у судді, призначеному до 30 вересня 2016 року на посаду на 5 років, що не здійснює правосуддя у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено, відсутні правові підстави на отримання доплат до посадового окладу.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Питання організації судової влади, в тому числі порядок забезпечення суддів регламентуються нормами Закону №1402-VIII.

Так, статтею 135 Закону №1402-VIII унормовано розмір, склад, порядок нарахування та виплати суддівської винагороди. При цьому ч. 1 зазначеної статті визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 135 Закону №1402-VIII, суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини п`ятої, сьомої-восьмої статті 135 Закону №1402-VIII, суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Цілком таємно», - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Таємно», - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Поряд з цим, згідно з нормами частини десятої статті 135 Закону №1402-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Вказане кореспондується також з нормами статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 2453-VI), що регулювали питання суддівської винагороди до набрання чинності Законом №1402-VIII.

Правомірність своїх висновків Управління аргументує положеннями пункту 2 пункту 161 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та пункту 17 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, які були визнані конституційними рішенням Конституційного Суду України №2р/2020 від 18.02.2020.

Так, такими законодавчими нормами передбачено, що повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням такого строку, можуть бути призначені на посаду судді за результатами конкурсу, що проводиться в порядку, встановленому цим Законом.

Поряд з цим, вказані законодавчі норми не регламентують порядок визначення розміру суддівської винагороди та її виплати, а тому не можуть застосовуватися до спірних правовідносин.

Більше того, всупереч висновкам посадової особи Управління в Акті, припинення повноважень суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності Законом №1402-VIII, у зв`язку із закінченням строку, на який їх було призначено, не тягне за собою автоматичне їх звільнення.

Так, згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (Закон №1401-VIII), оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом.

Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Отже, припинення повноважень суддями, призначеними на посаду строком на 5 років, є підставою для проведення уповноваженими органами оцінювання відповідності їх займаній посаді. Тільки у разі виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за сукупністю критеріїв такий суддя підлягає звільненню за рішенням Вищої ради правосуддя. До такого моменту особа не втрачає статусу судді та продовжує отримувати суддівську винагороду.

Конституційний Суд України оцінював відповідність Конституції України положень частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI (щодо права судді, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), на отримання доплат до посадового окладу).

Так, рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону №2453-VI, у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон №192-VIII), за яким «суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу», для цілей застосування окремих положень Закону №1402-VIII, зі змінами, а саме:

- частина перша статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;

- частина восьма статті 56, частини перша-друга статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;

- частина третя статті 82, частини шоста-сьома статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді».

Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, положення частини десятої статті 133 Закону №2453-VI, у редакції Закону №192-VIII. які визнані неконституційними п. 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Приймаючи таке рішення, Конституційний Суд України виходив з того, що законодавець, періодично зменшуючи розмір посадового окладу судді місцевого суду, визначеного частиною третьою статті 129 Закону №2453-VI, та запроваджуючи правове регулювання вказаного питання двома різними законами України, а саме Законом №2453-VI у редакції Закону №192-VIII та Законом №1402-VIII, не врахував того, що судді, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, у тому числі з причин, що не залежать від них особисто, та отримують суддівську винагороду за Законом №2453-VI в редакції Закону №192-VIII, не втратили гарантій своєї незалежності, передбачених Основним Законом України, оскільки не позбавлені статусу судді.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, які не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплати до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним судом України від 04.12.2018.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що положення частини десятої статті 135 Закону № 1402-VIII є тотожними за змістом положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI, у редакції Закону № 192-VIII, які Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 визнані неконституційними.

Разом з тим, Конституційний Суд України у пункті 7 Рішення від 08.06.2016 №1-8/2016 зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є «обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені" (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України).

Отже, правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не може бути застосованою. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Більше того, указана норма Закону (частина десята статті 135 Закону № 1402-VIII) аналізувалася також і Верховним Судом, а правовий висновок щодо її правозастосування викладений у постанові від 13.10.2021 у справі №120/1655/21-а. Так, відповідно до змісту указаного висновку суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04.12.2018 №11-р/2018.

За змістом Акту, зазначені у ньому судді не мають повноважень на здійснення правосуддя через обставини, що від них не залежали, а саме: закінчення 5-річного строку, на який їх було призначено Указами Президента та не проходження кваліфікаційного оцінювання, яке має проводитися Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності суддів здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Отже, Рішення Конституційним Судом України від 04.12.2018 №11-р/2018 є релевантним й до спірних правовідносин.

З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем правомірно виплачувало таким суддя суддівську винагороду з урахуванням визначених законодавством доплат, а тому пункту 3 Вимоги є протиправним та підлягає скасуванню.

Вказаний висновок є підставою для скасування спірної вимоги та задоволення позову.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Водночас, заслуговують на увагу доводи скаржника про безпідставність розподілу судових витрат по вказаній справі між сторонами, оскільки частиною другою статті 139 КАС передбачено, що при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Зважаючи на те, що у даній справі судові витрати ТУ, як позивача зі статусом суб`єкта владних повноважень, не пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз, суд першої інстанції безпідставно стягнув з Управління сплачений ТУ судовий збір.

Відтак, в цій частині рішення суду підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 308, 310, 315-317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Західного офісу Держаудитслужби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби служби в Закарпатській області задовольнити частково. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року в частині розподілу судових витрат скасувати. В решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року залишити без змін. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді Л. Я. Гудим
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 30 вересня 2024 року.