Справа № 120/4252/24
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2024-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 р. Справа № 120/4252/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач), які подані його представником адвокатом Кравчуком М.О., до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі також ГУ ПФУ у Вінницькій області, відповідач 1) та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі також ГУ ПФУ в Харківській області, відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що є громадянином України, якому у 2014 році була призначена пенсія відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування", яку він отримував на території України в АР Крим до 2014 року. Однак з 2014 року виплата пенсії органами Пенсійного фонду України було припинено через окупацію Автономної Республіки Крим. Надалі позивача у 2016 році було зареєстровано як внутрішньо переміщену особу, який наразі проживає в с. Агрономічному, Вінницького району, Вінницької області. 05.07.2023 позивач звернувся із заявою до ГУ ПФУ у Вінницькій області в якій просив вирішити питання щодо поновлення йому виплати пенсії. Проте рішенням №01 від 12.07.2023 ГУ ПФУ в Харківській області відмовило йому у призначені пенсії за віком.

На думку позивача відмова у поновленні виплати пенсії є протиправною, що стало підставою його звернення до суду з відповідним позовом.

Ухвалою від 09.04.2024 судом відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

23.04.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача 1 заперечує проти заявлених позовних вимог та вважає їх безпідставними. ГУ ПФУ у Вінницькій області мотивуючи свій відзив вказує, що позивач 05.07.2023 звернувся із заявою щодо призначення пенсії за віком. За принципом екстериторіальності заяву розглянуло ГУ ПФУ в Харківській області та винесло рішення №01 від 12.07.2023 яким відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із недосягненням позивача пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Окрім того, відповідач 1 вказує, що на період дії правового режиму воєнного стану в органів Пенсійного фонду України відсутні повноваження щодо отримання документів, необхідних для поновлення виплати пенсії особам, які проживали на території АР Крим та м. Севастополя. Також зазначає, що на теперішній час питання щодо відновлення/продовження пенсійних виплат особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополя в умовах відсутності документів, необхідних для визначення умов поновлення пенсійної виплати, законодавчо не врегульовано.

З огляду на викладене відповідач 1 вважає, що позивачу правомірно відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з чим в позові просить відмовити.

04.06.2024 до суду від ГУ ПФУ в Харківській області надійшов відзив на позовну заяву за змістом якого останній заперечує проти задоволення позовних вимог та просить відмовити у позові.

Мотивуючи свій відзив відповідач 2 зазначає, що позивач 05.07.2023 звернувся до пенсійного органу із заявою щодо призначення пенсії за віком. За результатами опрацювання заяви позивача, відповідач 2 виніс рішення №01 від 12.07.2023 яким відмовив у призначені пенсії за віком, позаяк ОСОБА_1 не досяг відповідного віку на момент звернення до пенсійного органу для призначення йому пенсії за віком враховуючи наявний у нього страховий стаж. Відповідач 2 вважає, що винесене ним рішення №01 від 12.07.2023 є правомірним, у зв`язку з чим в позові просить відмовити.

12.06.2024 та 29.08.2024 від позивача подано до суду відповідь на відзив, однак суд не приймає їх до уваги, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 263 КАС України допустимими заявами по суті справи у цій категорії справ є лише позов та відзив.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Алупкинським відділом Ялтинського МУРУ МВС України в Криму 10.11.2005.

Відповідно до інформації відображеної в листі ГУ ПФУ у Вінницькій області від 15.03.2024 за №0100-0305-8/24366, позивачу у 2014 року призначена пенсія зі зниженням пенсійного віку в УПФУ м. Севастополь та видано пенсійне посвідчення серії НОМЕР_2 .

Як зазначає позивач, він є зареєстрованим та проживав в Автономній Республіці Крим, однак з квітня 2014 року виплату пенсії органами Пенсійного фонду України було припинено через окупацію російською федерацією Автономної Республіки Крим.

З 2016 року позивач зареєстрований як внутрішньо переміщена особа згідно довідки про взяття його на облік ВПО від 24.10.2016 № та наразі проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

05.07.2023 позивач звернувся до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою щодо поновлення виплати його пенсії.

За принципом екстериторіальності заяву розглянуло ГУ ПФУ в Харківській області та винесено рішення №01 від 12.07.2023, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії у зв`язку із недосягненням позивача пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Відповідно до рішення №01 від 12.07.2023, вік позивача становить 64 роки, необхідний вік становить 60 років, страховий стаж позивача становить 16 років 11 місяців 23 дні.

У той же час, відмова у призначені пенсії мотивована тим, що у разі відсутності, починаючи з 01.01.2018, страхового стажу, передбаченого частиною 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 65 роки мають особи за наявності страхового стажу з 01.01.2023 по 31.12.2023 - від 15 до 20 років. Окрім того, в цьому ж рішенні зазначено, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи в РФ з 01.01.1992 по 31.12.2003 згідно записів в трудовій книжці серії НОМЕР_3 , оскільки стаж на території РРФСР зараховується по 31.12.1991.

Враховуючи вищезазначене, відповідач 2 відмовив позивачу у призначені пенсії за віком у зв`язку із недосягненням ним пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Надалі, позивач звернувся до органів Пенсійного фонду України із заявою від 19.09.2023, за результатами розгляду якої ГУ ПФУ у Вінницькій області повідомило про відсутність у ОСОБА_1 необхідного віку для призначення пенсії за віком. Окрім того також вказало, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи в РФ з 01.01.1992 по 31.12.2003, оскільки з 01.01.2023 припинено участь в Угоді про гарантії прав громадян держав учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

В подальшому, позивач звернувся із зверненням від 27.11.2023 (вх. № 51088/Т-2800-23), у відповідь на яке Пенсійний фонд України повідомив, що станом на 2014 рік ОСОБА_1 перебував на обліку УПФУ в Гагарінському районі м. Севастополя. Щодо виплати пенсії у порядку визначеному Постановою №234, або переведення виплати пенсії за новим місцем проживання позивач не звертався. Окрім того пенсійний орган зазначив, що позивач звернувся із заявою від 05.07.2023 про призначення пенсії за віком, зазначивши, що з травня 2014 року отримував пенсію в РФ. Зважаючи на те, що пенсія вже була призначена, тому за результатами розгляду заяви йому було відмовлено у призначені пенсії.

Листом від 11.12.2023 за №2800-030201-1/70481, на звернення представника Уповноваженого Верховної Ради України з соціальних та економічних прав Олени Колобродової, Пенсійний фонд України повідомив, що ОСОБА_1 не досяг необхідного віку 65 років, тому йому було відмовлено у призначені пенсії за віком. Станом на 2014 рік ОСОБА_1 перебував на обліку в управлінні ПФУ в Гагарінському районі м. Севастополя, однак щодо виплати пенсії у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №234 або щодо переведення виплати пенсії за новим місцем проживання ОСОБА_1 не звертався. Водночас у період дії правового режиму воєнного стану в органів Пенсійного фонду України відсутній доступ до отримання документів, необхідних для поновлення виплат особам, які отримували пенсійні виплати на території АР Крим та м. Севастополя. Питання поновлення пенсійних виплат буде вирішено після внесення змін до законодавства, що регулює питання пенсії особам, які перемістились з тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополя.

Листом від 15.03.2024 №0200-0305-8/27366 ГУ ПФУ у Вінницькій області повідомило, що ОСОБА_1 у 2014 році було призначено пенсію із зниженням пенсійного віку в УПФУ м. Севастополь. Інформації щодо припинення/анулювання пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 та щодо рішення про припинення права на пенсію за віком ОСОБА_1 , якому було призначено пенсію за віком 04.02.2014 в ГУ ПФУ у Вінницькій області відсутня.

У відповідь на адвокатський запит від 13.03.2024 вх. № 1799/8 Пенсійний фонд України у листі від 19.03.2024 за №2800-030202-9/16970 повідомив про наявну інформацію, що на ім`я ОСОБА_1 в лютому 2014 року було видано пенсійне посвідчення у паперовій формі на бланку серії НОМЕР_2 та вказано, що Пенсійним фондом України не приймалося рішення про припинення права на пенсію за віком ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що оскільки йому пенсія зі зниженням пенсійного віку вже була призначена у 2014 році, тому відповідачі мали обов`язок відновити її виплату, а не вирішувати питання про повторне її призначення. Таким чином зважаючи на неправомірність відмови в поновленні виплати пенсії, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Конвенції, ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до ст. 3 Конституції України в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод.

Частини 1 та 2 ст. 46 Конституції України встановлює, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Відтак, конституційне право на соціальний захист включає право громадян на забезпечення їх у старості, пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов`язків є однією з форм соціального захисту, цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Згідно зі ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Європейська соціальна хартія, ратифікована Законом України від 14.09.2006 N 137-V, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Так, ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

З 22.11.2014 набрав чинності Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" N 1706-VII від 20.10.2014 (далі - Закон N 1706-VII), яким відповідно до Конституції та Законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

За визначенням, що міститься у ч. 1 ст. 1 Закону N 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Керуючись ст. 2 Закону N 1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Частини 1 та 2 ст. 4 Закону N 1706-VII встановлюють, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

За приписами ч. 1 ст. 7 Закону N 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону N 1706-VII внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 N 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" установлено, що призначення, відновлення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб. Виплата (продовження виплати) довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення та пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" з можливістю отримання готівкових коштів і проведення безготівкових операцій через мережу установ і пристроїв будь-яких банків тільки на території населених пунктів, де органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Судом встановлено та відповідачами не заперечується, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, пенсія якій призначені у 2014 році за місцем фактичного проживання у АР Крим.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 N 1058-IV (далі - Закон N 1058-IV).

Статтею 8 Закону N 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

За приписами ч. 3 ст. 4 Закону N 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно ст. 5 Закону N 1058-IV він регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням та порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

На виконання ч. 1 ст. 47 Закону N 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Підстави для припинення виплати пенсії визначені у ч. 1 ст. 49 Закону N 1058-IV, а саме: виплата пенсії припиняється, за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

За приписами ч. 2 ст. 49 Закону N 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Верховний Суд у постанові від 12.02.2019 у справі N 243/5451/17 зазначив, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону N 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Як підтверджено матеріалами справи, відмова відповідача відповідно до рішення від 12.07.2023 №200-0302-9/94609 не містить посилань про наявність підстав, визначених ч. 1 ст. 49 Закону N 1058-IV щодо позивача. Не надано таких підстав відповідачем і до суду.

В рішенні від 12.07.2023 №200-0302-9/94609 вказано, що позивачу відмовлено у призначені пенсії у зв`язку із недосягненням пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Натомість суд звертає увагу, що позивачу в 2014 році уже була призначена пенсія зі зниженням пенсійного віку та наявне діюче пенсійне посвідчення серії НОМЕР_4 від 04.02.2014, тому аргументи відповідача 2 в оскаржуваному рішенні про те, що в позивача недостатньо страхового стажу є хибними та безпідставними. В даному випадку спір стосується саме питання щодо поновлення виплати позивачу уже призначеної пенсії і в своїй заяві від 05.07.2023 позивач про такий факт повідомляв. А відтак орган пенсійного фонду мав обов`язок саме розглянути питання про поновлення виплати пенсії позивачу, а не вирішувати питання про її повторне призначення.

Відповідно, не поновлюючи позивачу пенсію, за відсутності передбачених законами України підстав для її припинення виплати, органи Пенсійного фонду порушили право позивача на її отримання.

За таких обставин суд вважає, що ГУ ПФУ в Харківській області приймаючи рішення №01 від 12.07.2023 недотрималося усіх тих критеріїв, які визначені в частині 2 статті 2 КАС України в контексті оцінки правомірності такого рішення, у зв`язку з чим суд знаходить підстави для скасування такого рішення як протиправного та винесеного за неповного з`ясування усіх обставин справи.

Щодо наступної вимоги зобов`язального характеру.

Механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у Російській Федерації визначає Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території АР Крим та м. Севастополя, затверджений постановою Кабінету Міністрів України N 234 від 02.06.2014 (далі - Порядок N 234).

За приписами пунктів 3 та 4 Порядку N 234, особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон).

За бажанням особи зазначені документи можуть бути подані її представником, який пред`являє документ, що посвідчує його особу, та подає документ (нотаріально засвідчену копію), що підтверджує його повноваження, або надіслані поштою. У таких випадках справжність підпису на заяві засвідчується нотаріально.

Територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку.

Виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Отже, із наведених вище законодавчих приписів слідує, що необхідність витребування матеріалів паперової пенсійної справи стосується осіб, які проживають на тимчасово окупованій території.

Натомість, у даній справі позивач має статус внутрішньо переміщеної особи та з 2016 року відповідно до довідки від 24.10.2016 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Відтак, посилання відповідача на необхідність витребування матеріалів пенсійної справи позивача у органів російської федерації для поновлення йому пенсії є безпідставним.

Відносно доводів суб`єкта владних повноважень про відсутність на даний час законодавчого врегулювання спірного питання відновлення/продовження пенсійних виплат особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території АР Крим, то такі не можуть бути взяті до уваги, позаяк суперечать принципу верховенства права.

Так, суд вважає, що гарантоване конституційне право особи на пенсійне забезпечення не може бути обмежене лише з підстав відсутності визначеного порядку відновлення таких виплат у спірній ситуації. З цього приводу необхідно зазначити, що у практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Протоколу першого ЄКПЛ, а саме:

(1) чи є втручання законним;

(2) чи переслідує воно «суспільний інтерес»;

(3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Протоколу першого, якщо хоча б одного критерію не буде додержано, а саме: Справа «Суханов та Ільченко проти України» (заява № 68385/10 та № 71378/10) від 26 червня 2014 року - зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п. 52); Справа «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010 року - будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (п. 50); говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (), № 26449/95, пункт 54, від 9 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], № 33202/96, пункт 109, ЄСПЛ 2000-І).

Таким чином позбавлення права на пенсію має здійснюватися на підставі принципу верховенства права (закону, який не повинен суперечити принципам верховенства права, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Отже, позбавлення особи права на пенсії, яке вона набула в минулому, та не відновлення її виплати у зв`язку з переміщенням на нове місце проживання являє собою втручання державного органу - територіального органу ПФУ в мирне володіння майном. Разом з тим, таке втручання являє собою позбавлення власності та не має підстав в національному законодавстві.

ЄСПЛ також наголошує на особливій важливості принципу «належного урядування». Зокрема, у справі «Лелас проти Хорватії» (заява № 55555/08) від 20 травня 2010 року, Суд вказав, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу» (п. 74).

Також у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) від 20 жовтня 2011 року ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119). Варто зауважити, що принцип «належного урядування» без сумніву є дотичним і до означених пенсійних спорів. Адже особа-пенсіонер чи майбутній пенсіонер, як приватна особа, не має в своєму розпорядження ані державного апарату, ані владних функцій. Зоною відповідальності саме держави є те, що пенсій при призначені, є протиправно недорахована або несвоєчасно перерахована. І всі помилки та прорахунки в цій сфері є саме помилками, які могли з`явитись лише як наслідок «неналежного урядування». Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). (п. 70, 71).

Тобто, виходячи з принципу «належного урядування», державні органи загалом, і органи ПФУ, зокрема, зобов`язані діяти в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді невиплати суми пенсії своїм громадянам, які на законних підставах набули право на таку виплату.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини та практики ЄСПЛ, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення у спосіб, який визначений самим позивачем, а саме шляхом зобов`язання ГУ ПФУ у Вінницькій області розглянути заяву позивача від 05.07.2023 про поновлення виплати його пенсії з урахуванням правової оцінки, наданої судом в рішенні.

При цьому суд вважає безпідставними доводи ГУ ПФУ у Вінницькій області про те, що ним будь-яких дій чи бездіяльності відносно позивача не вчинялося, позаяк власне саме звернення позивача від 05.07.2023 було подане до ГУ ПФУ у Вінницькій області та останнє повідомляло позивача про результат його розгляду, невизнаючи при цьому право позивача на поновлення виплати пенсії. Таким чином суд вважає, що ГУ ПФУ у Вінницькій області є належним відповідачем по цій справі на якого слід покласти обов`язок щодо повторного розгляду поданої позивачем заяви від 05.07.2023.

Вирішуючи питання відносно розподілу судових витрат суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 1211,20 грн.

Отже, за результатами розгляду справи на користь позивача належить стягнути понесені ним витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань обох відповідачів в рівних частинах (по 605,60 грн. з кожного).

Керуючись ст.ст.72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №01 від 12.07.2023.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.07.2023 про поновлення виплати пенсії, з урахуванням правової оцінки наданої судом в цьому рішенні.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 01.10.24.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 );

Відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, 21005, );

Відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, Держпром, 3 під, 1 пов, кв. 58, м. Харків, 61022, ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович