Справа № 300/6769/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/6769/23 пров. № А/857/13866/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року у справі за його позовом до тимчасового виконувача обов`язків начальника відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції у м. Івано-Франківську Департаменту патрульної поліції майора поліції Слівінського Віталія Васильовича, Управління патрульної поліції у м. Івано-Франківську Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування вимоги (припис),

суддя у І інстанції Панікар І.В.,

час ухвалення судового рішення не зазначено,

місце ухвалення судового рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 23 квітня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу (припис) №88 від 18.04.2023 (далі Припис) тимчасового виконувача обов`язків начальника відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції майора поліції ОСОБА_2 (далі Начальник).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року у справі № 300/6769/23, ухваленим у порядку письмового провадження, у задоволенні таких позовних вимог було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що поліцейський уповноваженого підрозділу поліції відреагував на складну аварійно-небезпечну ситуацію на ділянці дороги державного значення Н-10 Стрий Івано-Франківськ Чернівці Мамалига в межах км 200+900 км 201+900 шляхом винесення оспорюваного Припису з метою зменшення аварійності, недопущення травмування та загибелі людей, а також недопущення утворення аварійно-небезпечних ділянок та ділянок концентрації дорожньо-транспортних пригод (далі ДТП) у межах наданих повноважень.

Посилання позивача на те, що заміна знаку унеможливлює належне інформування учасників дорожнього руху про наявність комплексу сервісного обслуговування автомобілів є непропорційним до тих несприятливих наслідків, на уникнення яких спрямований оскаржуваний Припис.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати вказане рішення суду першої інстанції та задовольнити його позов у повному обсязі.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що суд залишив поза увагою його клопотання про участь у судовому засіданні, чим порушив право на справедливий судовий розгляд.

При цьому, на переконання скаржника, судом першої інстанції не було взято до уваги подані ним докази, які свідчать про відсутність правових підстав для винесення оскаржуваного Припису, а саме:

лист Департаменту патрульної поліції (далі ДПП) за №633зі/41/27/02-2023 від 28.07.2023 року, відповідно до якого ДТП із загиблими та/або травмованими з 01.07.2020 до 30.06.2023 року на км.201+800 автодороги Н-10 «Стрий-Івано-Франківськ-Чернівці-Мамалига (на м. Кишинів)» не зареєстровано;

лист Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України №3488/1/06-01/02.2//12-131/15-23 від 30.08.2023 року, відповідно до якого на ділянці км.200+900 - км.201+900 Н-10 «Стрий-Івано-Франківськ-Чернівці- Мамалига (на м. Кишинів)» на час надання такого листа відсутні аварійно-небезпечні ділянки або місця (ділянки) концентрації ДТП.

Разом з тим, відповідно до листа Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області (далі УПП) №Р-284/41/20/01-23 від 19.05.2023 обстеженням ділянки дороги км.201+800 автодороги Н-10 «Стрий-Івано-Франківськ-Чернівці-Мамалига» ліворуч поруч об`єкта сервісу мийки самообслуговування на предмет забезпечення безпеки дорожнього руху встановлено, що функціонування мийки самообслуговування не впливає негативно на дорожній рух в цілому та його безпеку, не виявлено жодних дорожньо-транспортних пригод, причиною чи супутнім фактором яких було розташування об`єкту сервicy, елементи автодороги (проїзна частина для руху, узбіччя, кювет) відповідають вимогам р. 5.2. , 5.4. ДСТУ 3587-2022 «Безпека дорожнього руху. Автомобільні дороги. Вимоги до експлуатаційного стану», забезпечена видимість у напрямку руху, відповідно до схеми організації дорожнього руху на запитуваній ділянці автодороги встановлені технічні засоби організації дорожнього руху та нанесена горизонтальна дорожня розмітка.

Відтак, на думку апелянта, суд посилався на стан безпеки учасників дорожнього руху іншого відрізку шляху, який знаходиться на значній відставні від місця розміщення комплексу сервісного обслуговування автомобілів, що знаходиться за адресою Івано-Франківська область, м. Снятин, вулиця Шевченка, 351а.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 на праві власності належить об`єкт нерухомого майна комплекс сервісного обслуговування автомобілів розташований по АДРЕСА_1 .

Листом від 23.09.2022 за № 12990/41/27/02-2022 УПП повідомило позивача про те, що на виконання вимог Законів України «Про Національну поліцію», «Про дорожній рух» і «Про автомобільні дороги» у ДПП розглянуто та з урахуванням змін і доповнень, внесених згідно з листом Департаменту від 24.11.2022 № 26947/41/27/02-2021, погоджено схему організації дорожнього руху по об`єкту: «Проект організації дорожнього руху заїзду-виїзду до земельної ділянки по вул. Шевченка, 351, в м. Снятин біля автомобільної дороги загального користування державного значення Н-10 Стрий - Івано-Франківськ - Чернівці - Мамалига (на м. Кишинів), на ділянці км 201+800 (ліворуч) (а.с.11).

18.04.2023 Начальником на підставі статі 521 Закону України «Про дорожній рух» з метою забезпечення безпеки дорожнього руху було винесено Припис, адресований заступнику начальника Служби відновлення та розвитку інфраструктури в Івано-Франківській області (далі СВРІ) ОСОБА_3 , яким вимагалося внести зміни до схеми організації дорожнього руху (Проект організації дорожнього руху заїзду-виїзду до земельної ділянки по вул. Шевченка, 351, в м. Снятин біля автомобільної дороги загального користування державного значення Н-10 Стрий - Івано-Франківськ - Чернівці - Мамалига (на м. Кишинів), на ділянці км 201+800 (ліворуч)), погодженої листом Департаменту патрульної поліції від 23.09.2022 № 12990, а саме на км 201+809 (праворуч) а/д Н-10 замінити знак 6.6 знаком 3.23 та демонтувати розмітку 1.11 для заборони лівого повороту до земельної ділянки по вул. Шевченка, 351, в м. Снятин», у зв`язку з численними скаргами громадян та з метою забезпечення безпеки дорожнього руху.

Не погоджуючи із Приписом, позивач подав клопотання до УПП щодо скасування такого.

Листом від 01.09.2023 УПП повідомило ОСОБА_1 , що Припис виданий заступнику начальника СВРІ ОСОБА_3 щодо внесення змін до схеми організації дорожнього руху в частині заїзду-виїзду до земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а саме демаркування дорожньої розмітки 1.11 для заборони лівого повороту до даної земельної ділянки та заміни дорожнього знаку 6.6 «Пункт мийки автомобілів» знаком 3.23 «Поворот ліворуч заборонено». Працівниками ТОВ «ПБС» вимоги Припису виконано, зокрема, демарковано дорожню розмітку, встановлено дорожній знак 3.23 ««Поворот ліворуч заборонено» та відбійник для збільшення безпеки дорожнього руху (а.с.17-18).

ОСОБА_1 не погодився із правомірністю Припису та звернувся до адміністративного суду з позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Як передбачено у пункті 18 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, нормативно-правовий акт це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Згідно із положеннями пункту 19 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті (рішенні) особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата; виникнення конкретних адміністративно-правових обов`язків, обумовлених цими актами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 9901/801/18).

Отже, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує своєї дії фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням конкретних правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 9901/491/19).

На переконання апеляційного суду, аналіз наведеного дає підстави вважати, що оспорюваний позивачем Припис є актом індивідуальної дії, оскільки є результатом застосування норм права, адресований конкретному суб`єкту, створює права та/чи обов`язки для цього суб`єкту, регулює конкретну життєву ситуацію і його дія закінчується у зв`язку з припиненням конкретних правовідносин, тобто вичерпує свою дію після їх виконання.

При цьому у питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд, має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2021 у справі №9901/286/19).

Разом із тим, у відповідності до матеріалів справи вимоги оспорюваного позивачем Припису виконані суб`єктом, якому такий був адресований, що свідчить про те, що такий індивідуальний акт вичерпав свою дію виконанням, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту порушеного права.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Водночас суд апеляційної інстанції враховує те, що у справі № 816/228/17 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується як спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов переконання, що вимоги апелянта слід задовольнити частково, скасувавши рішення суду першої інстанції та закривши провадження у адміністративній справі.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року у справі №300/6769/23 та закрити провадження у адміністративній справі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк