Справа № 420/19154/23
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2024-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/19154/23

Перша інстанція: суддя Аракелян М.М.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Соколова Дмитро Сергійовича, в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року у справі за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та про зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2023 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України) в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення від 16.06.2023 № 84-23 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пояснюючи обставини позову ОСОБА_1 зазначив, що є громадянином Російської Федерації (далі РФ), з моменту початку повномасштабної війни РФ проти України, засуджував дії влади та активно зазначав свою проукраїнську та антивоєнну позицію.

Вищезазначені факти та численні погрози від органів влади РФ, постійний утиск та переслідування спричинили те, що позивач зі своєю сім`єю був змушений залишити країну громадянської належності у пошуках притулку.

Обґрунтовуючи неможливість повернення до країни походження, ОСОБА_1 заявляє, що може стати жертвою переслідувань з боку державних органів РФ та несправедливого засудження, також можливої мобілізації

Також, позивач наголошує, що існує ризик його переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи, а саме до осіб, які мають проукраїнську та антивоєнну позицію.

Знаходячись в Україні, як указує ОСОБА_1 , він займає не тільки свідому, але й активну позицію, яка виражається в наданні, його сім`єю, допомоги Збройним Силам України, зокрема, це безкоштовна передача автомобілю військовій частині для логістики.

Однією з підстав для визнання протиправним рішення ДМС України, позивач указує неврахування даним органом інформації по країні походження.

В позові містяться публікації іноземних інформаційних ресурсів, в яких наголошується, що з початку повномасштабного вторгнення Росії в Україну почалася тотальна компанія з викорінення громадського інакомислення в Росії, влада подвоїла свій нещадний наступ на громадську активність, незалежну журналістику та політичне інакомислення. Є, як зазначають наведені джерела, достовірні повідомлення про наявність в країні політичних в`язнів, яких поміщали в особливо суворі умови утримання і піддавали іншим каральним заходам в рамках тюремної системи, таким як одиночне ув`язнення або каральне перебування у психіатричних відділеннях.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року, ухваленого за правилами загального позовного провадження, у задоволенні позову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено.

Аналіз вказаного судового рішення, свідчить про те, що підставами для відмови у задоволенні позову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 слугували такі обставини та джерела права.

Для вирішення спірних правовідносин, суд першої інстанції використовував Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 (далі Закон №3671-VI), Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року, Директиву Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 №8043/04.

Суд, зазначив, що аналізом наведених вище правових норм, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав, на думку суду, відносяться:

знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання;

неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Побоювання стати жертвою переслідувань, як зауважив суд, повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме:

расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Таким чином, як пояснив суд, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни, внаслідок зазначених побоювань.

Водночас суд установив недоведеність аргументів позивача про зазнання ним переслідування з боку правоохоронних органів РФ, через власну публічну позицію стосовно агресії РФ проти України, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження фактів отримання позивачем погроз, переслідувань чи зазнання фізичного насилля за ознаками раси, релігії, національності, громадянства чи політичних поглядів з боку органів публічної влади РФ.

Суд першої інстанції, дослідивши пояснення ОСОБА_1 , які надавалися головному спеціалісту ГУ ДМС в Одеській області про неможливість повернення на територію РФ, визнав їх непереконливими оскільки стверджуючи про таке, позивач не зазначає жодного доказу.

Суд погодився з позицією територіального органу ДМС, викладеною у висновку про відмову ОСОБА_1 у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.05.2023 про те, що зокрема:

- відсутні докази висловлювання ОСОБА_1 публічно власних політичних поглядів на території РФ, відсутні докази існування проблем з органами влади РФ;

- відсутні докази переслідування його батька (або дискримінації) та негативних наслідків для членів родини у зв`язку із публічною демонстрацією батьком українського прапору;

- ОСОБА_1 не продемонстрував наявність стійких політичних поглядів, які б створювали загрозу для влади РФ, при тому, що під час проживання в цієї країні, він був неповнолітньою особою.

Отож, суд підтримав позицію ДМС України, що об`єктивно відсутні обставини, які б вказували на прийняття заявником участі у політичному житті РФ, що створювали для нього загрозу у разі повернення до країни походження.

Понад те, суд першої інстанції звернув увагу, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, адвокат Соколов Д.С., представляючи інтереси громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляції адвокат зазначив таке.

По перше, він звернув увагу на неврахування судом першої інстанції обставин, що його довіритель у протоколі співбесіди від 10.11.2022 зазначив, що може бути мобілізований, що його можуть посадити до в`язниці за дискредитацію армії РФ, що він може зазнати тортур, нелюдського поводження, знущань у зв`язку із політичною позицією, стосовно ситуації в Україні.

Також, на думку адвоката, суд першої інстанції проігнорував доводи ОСОБА_1 , які викладені в протоколі співбесіди від 20.12.2022 про те, що він може бути ув`язнений за статтями про державну зраду або тероризм за свої за політичні переконання, підтримку суверенітету та незалежності України.

По друге, як заявляє адвокат Соколов Д.С., суд першої інстанції повинен був врахувати, інформацію про країну походження ОСОБА_1 , яка належить до загальновідомої інформації, а обставини, визнані судом загальновідомими, відповідно до частини 2 статті 78 КАС України не потребують доказування.

Ненадання документального доказу усних тверджень, на переконання представника позивача, не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Покликаючись на постанову Верховного Суду від 12.03.2020 у справі №520/7064/19 скаржник наголошує, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і не має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів.

Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Адвокат констатує, що загальновідомим фактами є велика кількість випадків переслідування громадян РФ, які просто є особами, які вважають дії влади незаконними та несправедливими. Також, є велика кількість випадків тюремних ув`язнень громадян РФ лише за окремі вислови, зокрема, щодо наявності жертв війни серед мирного населення України, щодо дій збройних сил РФ, які призводять до таких жертв, щодо відсутності сенсу, в цій війн і тому подібне.

По третє, представник позивача заявляє про наявність постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2023 у справі №420/9702/23, в якій визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 11.04.2023 №55-23, яким ОСОБА_2 (батько позивача) було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Суд зобов`язав ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.

У відзиві на апеляцію представник ДМС України просить відмовити в її задоволенні, а законне та обґрунтоване рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.11.2023 залишити без змін.

У відзиві наголошено про те, що історія переслідування сім`ї Бардіних є необґрунтованою, а його заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 або 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI.

Як зазначив представник ДМС України, без наявності передбачених законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом, інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули в Україну.

Пункт 1 частини 1 статті 311 КАС України надає підстави суду апеляційної інстанції розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю;

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином РФ, уродженець м. Ректов Московської області, за національністю росіянин, за віросповіданням атеїст, неодружений, дітей не має.

На територію України потрапив вперше 14.06.2018, легально, на підставі паспортного документу серії 75-2839060, виданого 13.10.2016.

Відповідно до бази даних ЄІАС УМП ДМС позивач протягом 2018-2019 років перебував на території України легально на підставі посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 (строк дії: 12.03.2019 р. 05.09.2019 р.).

ОСОБА_1 мав дозвіл на проживання, позаяк був неповнолітнім та проходив за документами батька, який в свою чергу мав документи на застосування праці іноземців та осіб без громадянства (дозвіл серії НОМЕР_2 від 13.04.2018).

31.10.2022 ОСОБА_1 звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою про набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У заяві-анкеті зазначив, що він не може повернутись у країну походження РФ у зв`язку із тим, що його життю буде погрожувати небезпека, існує ризик, з боку державних органів, переслідування його переслідування за політичні погляди, проукраїнську та антивоєнну позицію. Звертається увага, що події 2014 року стали підставою відкритої агресії РФ щодо України.

Також ОСОБА_3 указав, що він та його родина всі ці роки висловлювались на підтримку цілісності та незалежності України та проти російської агресії.

31.10.2022 ОСОБА_1 було видано довідку про звернення за захистом в Україні, термін дії довідки до 30.11.2022 року (т.1 а.с.82).

Позивач при проведенні з ним опитування, вказував, що державні органи РФ з кожним роком все сильніше психологічно тиснули на його родину, знайомі перестали з ними спілкуватись, батька звільнили з роботи, що стало підставою для продажу власного будинку та переїзду до України.

ОСОБА_1 уточнив, що його батька, в день смерті ОСОБА_4 (27.02.2015) затримала поліція за те, що він проїхав на мотоциклі з українським прапором. Його відвезли до відділку, а потім до ФСБ де були погрози, що уб`ють всю родину

Обґрунтовуючи побоювання повернення в країну походження, ОСОБА_1 заявляв про можливість його примусового призову до збройних сил РФ, адже він є військовозобов`язаним, а також про те, що його примусять приймати участь у військових діях проти України.

Також, як він пояснює, з його паспортного документа випливає, що він тривалий час проживає в Україні, а відтак його запідозрять в національній зраді, можуть застосовувати тортури, дізнаються, що його брат і батько, подавали документи про прийом на службу у ВСУ.

Зазначав ОСОБА_1 і про те, що його батько свій автомобіль віддав в Миколаїв збройним Силам України.

Із висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.05.2023 (справа №2022ОD0092) випливає, що позивач зазначив, що:

- ні він ні його родина ніколи не брали участі в політичних, релігійних, військових або громадських організаціях,

- він не був причетній до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані із його вірою, національністю, релігійною належністю або політичними поглядами;

- до нього не застосовувались адміністративні заходи (затримання, арешт);

- він не притягався до кримінальної відповідальності;

- він не служив армії, так як був неповнолітнім.

Під час співбесід, проведених з ним 10.11.2022 та 20.12.2022 ОСОБА_1 зазначив, що:

- жоден із членів його родини не звернувся за міжнародним захистом одразу після потрапляння на територію України, адже його влаштувала обставина перебування на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні (арк.9 співбесіди від 10.11.2022);

- протягом двох років він перебував на території України у категорії нелегального мігранта, до моменту затримання співробітниками СБ України під час виконання профілактичних заходів (арк. 13 співбесіди від 10.11.2022 );

- за міжнародним захистом звернувся лише після прийняття відділом міграційного контролю ГУ ДМС в Одеській області рішення про примусове повернення від 22.09.2022 № 642.

В ході опитування, ОСОБА_1 надав неправдиві відомості, зазначивши, що звернувся із відповідною заявою 31.10.2022 року, лише після відновлення роботи територіального орану ДМС у воєнний час (арк. 13 співбесіди від 10.11.2022), незважаючи на той факт, що Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області не припиняло діяльність в період воєнного стану;

- під час перебування на території України будь-якою діяльністю (в тому числі волонтерською) на підтримку нашої країни чи Збройних Сил України в умовах повномасштабної російської агресії не займався (арк.11 співбесіди від 10.11.2022);

- під час звернення за міжнародним захистом ОСОБА_1 повідомив, що після початку повномасштабної російської агресії до відповідних центрів комплектування та соціальної підтримки не звертався, станом на сьогодні, намірів проходити службу в ЗСУ не має (арк. 3 співбесіди від 20.12.2022 ).

18.11.2022 ГУ ДМС в Одеській області видало наказ №226 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», в якому прийняло рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.215).

Згідно листа Управління Служби безпеки України в Одеській області від 19.12.2022 року №65/1/314939, останнє заперечує надання ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні (т.1 а.с.227), оскільки він не прибув до управління СБУ для проведення опитування та перевірки обставин, які не дозволяють йому отримати бажаний статус.

Згодом, 09.01.2023 ОСОБА_1 пройшов співбесіду в УСБУ в Одеській області, протокол співбесіди направлений на адресу ГУ ДМС в Одеській області, але в матеріалах справи відсутній.

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 18.01.2023 №13 продовжено строк розгляду заяви ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.224).

Відповідно до висновку ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.05.2023 по справі №2021ОD0092 (т.2 а.с.57-72), за результатами розгляду матеріалів особової справи громадянина РФ ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, що водночас не позбавляє його права залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для перебування.

Рекомендовано відмовити ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Рішенням ДМС від 16.06.2023 №84-23 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено громадянину РФ ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 10 Закону №3671-VI та абзацу 5 частини 1 статті 6 цього Закону (т.2 а.с.56).

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апелянта та висновків суду першої інстанції.

Перевіривши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для її часткового задоволення, з огляду на таке.

Згідно з визначенням пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті (пункт 4 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI).

Особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI).

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 також дано поняття «біженець» - особа, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Згідно з частиною 5 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Положенням частини 1 статті 7 Закону №3671-VI установлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частини 7 статті 7 Закону №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

За правилами частини 5 статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначено Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за №1146/19884 (надалі - Правила №649)).

Підпунктом «е» пункту 2.1 розділу ІІ Правил №649 закріплено, що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Інформація про країну походження - це інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів (пункт1.2 розділу І Правил №649).

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Пунктом 45 Керівництва обумовлено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункт 66 Керівництва).

Відповідно до частини 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації: із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Так, право на життя і заборона катувань, зокрема, закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно положень статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем того факту, що його повернення до РФ створює реальні загрози його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як мовилося вище сім`я ОСОБА_5 , яка складалася з ОСОБА_2 ( батько), ОСОБА_6 (мати) та 4 неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_5 проживали на території РФ до червня 2018 року.

Позивач у даній справі ОСОБА_1 був неповнолітнім, коли перебував на території РФ.

Однак, його сім`я отримувала численні погрози від органів влади РФ, постійний утиск та переслідування, що змусило її залишити країну громадянської належності у пошуках притулку.

Наведені факти підтверджуються постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2023 у справі №420/9707/23, де розглядався позов батька позивача, в цій справі, а саме ОСОБА_2 , до ДМС України про оскарження рішення про відмову у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту.

В наведеній справі, суд апеляційної інстанції прийняв рішення про визнання протиправним та скасуваня рішення ДМС України від 11.04.2023 №55-23 та зобов`язав прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.

Зокрема, в цій справі суд апеляційної інстанції встановив, що переслідування ОСОБА_2 , з боку правоохоронних органів РФ, відбувалося через його власну публічну позицію стосовно агресії РФ проти України, висловлену, зокрема, його в ході проїзду федеральною трасою Росії сполученням Краснодар-Сочі на мотоциклі з державним прапором України, а також про загрози подальшого переслідування позивача у разі повернення до РФ внаслідок факту передачі ним власного автомобіля на потреби Збройних Сил України.

Також, у цій справі, суд апеляційної інстанції проаналізував ситуацію по країні походження позивача, яка склалась після початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України 24.02.2022 і яка, докорінно, на думку суду, змінює підходи для оцінки звернення позивача за міжнародним захистом.

Заслуговує на увагу також довід адвоката Соколова Д.С. про наявність судового рішення щодо інших члені сім`ї Бардіних, а саме ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 до ДМС України.

Остаточним рішенням П`ятого апеляційного адміністративного суду визнано протиправним та скасоване рішення ДМС України від 16.06.2023р. за №86-23, яким ОСОБА_6 , що діяла також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_6 , в інтересах неповнолітніх ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , з урахуванням висновків, викладених у даній постанові.

Підставою для скасування оскаржуваного рішення міграційного органу, стало неврахування, даним суб`єктом владних повноважень, актуальної інформації по країні походження на час звернення за захистом.

Аналізуючи фактичні обставини в цій справі, колегія суддів установила, що суд першої інстанції у своєму рішенні також не надав оцінку ситуації по країні походження, яка склалася після повномасштабного вторгнення Росії в Україну, попри те, що більшість підстав для задоволення позову, були присвячені саме цьому.

Цитуючи іноземні інформаційні ресурси, ОСОБА_1 вказує, що війна проти України ознаменувала в Росії початок нової тотальної компанії з викоріненням громадського інакомислення, нещадно наступаючи на громадські активність, незалежну журналістику, намагаючись змусити замовкнути громадську опозицію до війни, будь яку критику уряду або будь який прояв нонконформізму.

Правозахисна організація «Меморіалі» нарахувала в Росії на грудень 2022 року 488 політичних в`язнів. Зокрема, відомий опозиційний політик і колишній московський муніципальний депутат ОСОБА_15 був засуджений до 8 років і 6 місяців позбавлення волі за дискредитацію російський військ.

Отож, в контексті спільних правовідносин, на думку колегії суддів, слід врахувати загальний аналіз, наведеної, ОСОБА_1 , у позові інформації по країні його походження, його побоювання, які можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що він постраждав особисто від дій влади, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політичної групи тощо).

Є, вагомим, як вважає суд апеляційної інстанції, в цьому ракурсі і те, що іншим членам сім`ї ОСОБА_1 надана можливість легалізуватися в Україні шляхом отримання відповідного статусу.

Обираючи належний спосіб захисту ОСОБА_1 , колегія суддів ураховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 10.10.2019 у справі №815/7245/16, 27.04.2020 №500/216/19

В цих справах Верховний Суд установив, що є правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно обов`язку ДМС України прийняти рішення та визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд касаційної інстанції вказав, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

На переконання Верховного Суду, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Враховуючи те, що до виключної компетенції відповідача належить повноваження прийняти рішення про визнання громадянин біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому адміністративний суд позбавлений можливості підміняти інших суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналізуючи наведене у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, враховуючи правові висновки Верховного Суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку що належним та ефективним захистом ОСОБА_1 буде визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 16.06.2023 № 84-23 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також покладення на ДМС України обов`язку повторно розглянути справу про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків, викладених у даній постанові.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, які мають значення для вирішення справи, а саме не з`ясував інформацію по країні походження позивача, судове рішення слід скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Підстави для розподілу судових витрат, передбачені статтею 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Соколова Дмитра Сергійовича, в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року скасувати.

Ухвалити у справі за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та про зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16 червня 2023 року № 84-23 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути особову справу про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків, викладених у даній постанові.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Доповідач суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 01.10.2024.