Справа № 380/11466/24
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Мартинюк В.Я.

30 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/11466/24 пров. № А/857/18560/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Качмара В.Я., Хобор Р.Б.

розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року у справі № 380/11466/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

29.05.2024р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у якому просив суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення про пенсійне забезпечення від 10.04.2024р. №44;

- зобов`язати зарахувати періоди роботи, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 на підставі ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»: до страхового стажу роботи з 02.01.1992 по 22.09.2003, з 06.10.2010 по 23.12.2010, з 01.02.2011 по 15.05.2011; до стажу роботи (страхового) за Списком № 2 з 07.10.2003 по 30.06.2009, з 01.07.2009 по 04.10.2010, з 24.12.2010 по 31.01.2011, з 16.05.2011 по 19.07.2016, з 02.11.2016 по 22.03.2022 та за Списком № 1 з 20.07.2016 по 01.11.2016;

- зобов`язати призначити (обчислити) і виплачувати пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 на підставі ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 15 березня 2024 року із урахуванням довідок № 000000925 від 23.06.2021 про заробітну плату (дохід) з 2003 по 2004, виданих АТ «Полюс Красноярськ», довідок № 000000925 від 23.06.2021 про заробітну плату (дохід) з 2002 р. по 2021, виданих АТ «Полюс Красноярськ», довідок № 000001211 від 04.02.2022 про заробітну плату (дохід) з 2005 по 2021, виданих АТ «Полюс Красноярськ», довідки №б/н від 02.06.2016 про заробітну плату (дохід) з 2009 по 2010, виданої ТОВ «Полюс Строй».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26.06.2024р. позов задоволено частково.

Суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про пенсійне забезпечення ОСОБА_1 від 10.04.2024 №44.

Одночасно суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (адреса: 79016, м.Львів, вул.Митрополита Андрея, 10, ) зарахувати при призначенні пенсії ОСОБА_1 періоди роботи, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 на підставі ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»: до страхового стажу роботи з 02.01.1992 по 22.09.2003, з 06.10.2010 по 23.12.2010, з 01.02.2011 по 15.05.2011; до стажу роботи за Списком № 2 з 07.10.2003 по 30.06.2009, з 01.07.2009 по 04.10.2010, з 24.12.2010 по 31.01.2011, з 16.05.2011 по 19.07.2016, з 02.11.2016 по 22.03.2022 та за Списком № 1 з 20.07.2016 по 01.11.2016.

При цьому, суд також зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення (обчислення) пенсії за віком з 15 березня 2024 року на підставі ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

В іншій частині позовних вимог у задоволенні позову суд відмовив.

Не погодившись із рішенням суду в частині відмови у позові, позивач подав апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом і якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Вважає, що зобов`язання повторно розглянути його заяву не призведе до ефективного поновлення його прав, а лише дозволить пенсійному органу й надалі на власний розсуд та із порушенням норм права зловживати його правом на пенсійне забезпечення, за захистом якого позивач і звернувся до суду.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області також подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26.06.2024р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, а апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою та відповідними документами з метою реалізації свого права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Вказана заява за принципом екстериторіальності передана для розгляду до Головного управління пенсійного фонду України в м.Києві.

10.04.2024р. Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві прийняв рішення №44 «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 » яким відмовив у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи (29 років 6 місяців) та за Списком №2 (12 років 6 місяців).

Із змісту оскаржуваного рішення видно, що відповідно наданих до заяви позивачем документів про його стаж (ідентифікаційний код, трудова книжка, атестат, військовий квиток, довідки про стаж) загальний страховий стаж складає 13 років 1 місяць 4 дні, пільговий стаж за Списком № 2 відсутній. Не враховано до страхового стажу періоди роботи згідно трудової книжки: з 02.01.1992р. - 22.09.2003р. (назва підприємства при зарахуванні на роботу не відповідає назві на печатці при звільненні та відсутній запис про реорганізацію підприємства). Стаж враховано частково за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку з 1998 року - 2003 рік; 07.10.2003 - 30.06.2009, 01.07.2009 - 04.10.2010, 06.10.2010 - 22.03.2022 в РФ, оскільки з 01 січня 2023 року російська федерація припиняє участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. До пільгового стажу за Списком № 2 не враховано період роботи згідно довідок від 20.12.2020 № 02-19/996 та від 29.06.2021 № 02-19/686 виданих ООО Полюс строй за період роботи: 01.07.2009 по 05.10.2010 в РФ (без збереження заробітної плати за період: 10.07.2009 - 25.08.2009, 22.09.2010 - 30.09.2010, 01.10.2010 - 04.10.2010), оскільки з 01 січня 2023 року російська федерація припиняє участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Крім того, вищезазначені довідки не засвідчені підписами керівника підприємства, відділу кадрів, головного бухгалтера та дата звільнення не відповідає записам в трудовій книжці 04.10.2010 (наказ від 04.10.2010 № 345-к). Інших документів, що підтверджують пільговий характер роботи не надано.

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

ст.46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч.1 ст.8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

ч.1, ч.2 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

ч.4 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

В ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

В ст.48 Кодексу законів про працю України встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній (надалі Порядок №637).

Відповідно до п.1, п.2 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Разом з тим, у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (п.2 Порядку №637).

п.3 Порядку №637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок.

З системного аналізу наведених норм слідує, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені або зазначені неточні відомості про роботу працівника у певний період, то для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, на підставі яких можна дійти висновку, де і протягом якого періоду працював працівник. Ці документи можуть бути видані роботодавцем (його правонаступником), архівними установами, до яких передано документи з особового складу для зберігання. Якщо є можливість підтвердити трудовий стаж даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, то використовуються ці відомості.

Тобто, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Така позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №234/13910/17, від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17 та від 25 квітня 2019 року у справі № 159/4178/16-а.

Із змісту записів в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 26.11.1986р. та її вкладки НОМЕР_2 від 20.07.2016р. чітко видно, що ОСОБА_1 , зокрема серед іншого, з:

02.01.1992р.у прийнятий монтажником обладнання 4 розряду у зазначеному трудовій книжці товаристві;

03.05.2000р. призначено монтажником обладнання 5 розряду;

22.09.2003р. звільнений з роботи за власним бажанням;

07.10.2003р.прийнятий монтажником з монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій у зазначеному трудовій книжці підприємстві;

30.06.2009р. звільнений у зв`язку з переводом за його бажанням на іншу роботу;

01.07.2009р. прийнятий на монтажну ділянку монтажником з монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій 6 розряду у зазначеному трудовій книжці товаристві;

04.10.2010р. звільнений з роботи за згодою сторін;

06.10.2010р. прийнятий на ділянку з ремонту монтажником з монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій 6 розряду у зазначеному трудовій книжці комбінаті;

16.05.2011р. переведений слюсарем ремонтником 5 розряду;

28.01.2015р. переведений слюсарем ремонтником 6 розряду;

20.07.2016р. переведений на службу головного механіка у ділянку з ремонту технологічного обладнання у зазначеному трудовій книжці управлінні;

02.11.2016р. переведений у цех технологічного обладнання у відповідну ділянку слюсарем ремонтником 6 розряду;

12.03.2018р. переведений слюсарем ремонтником 6 розряду у зазначеному трудовій книжці комбінаті;

24.08.2018р. переведений слюсарем ремонтником 6 розряду у зазначеному трудовій книжці комбінаті;

01.01.2022р. - 22.03.2022р. працював слюсарем ремонтником 6 розряду для роботи вахтовим методом у зазначеному трудовій книжці управлінні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що трудова книжка ОСОБА_1 містить всі необхідні записи, які засвідчені роботодавцем та дають можливість встановити дату прийняття та звільнення з роботи, місце роботи та накази на підставі яких позивач прийнятий на таку роботу за спірний період.

Крім того, вищезазначений стаж ОСОБА_1 підтверджується уточнюючими довідками про характер праці на посадах, професіях, що дають право на дострокову пенсію від 18.06.2021 №02-19/673, від 24.01.2022 №02-19/66, від 20.12.2019 №02-19/996, від 29.06.2021 №02-19/686; уточнюючими довідками з результатів атестації робочих місць від 24.01.2022 №02-19/67, від 03.02.2022 №02-19/120; картами атестації робочого місця за мовами праці №2, №02, №569; картами спеціальної оцінки умов праці №200, №2391, №2403, №2404, №2405, №2726 та довідками про заробітну плату за 2003-2021 роки, які позивачу видані його роботодавцем.

При цьому, щодо не врахування ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи згідно трудової книжки (з 02.01.1992 - 22.09.2003), оскільки назва підприємства при зарахуванні на роботу не відповідає назві на печатці при звільненні та відсутній запис про реорганізацію підприємства, як це зазначено у спірному рішенні, суд апеляційної інстанції наголошує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, зокрема за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки, іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.02.2018р. у справі №687/975/17, у якій зазначено, що на особу не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Крім того, згідно п.1.5 Наказу Міністерства соціального захисту населення України «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» №58 від 29.07.1993р., питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993р. №301 "Про трудові книжки працівників", цією Інструкцією та іншими актами законодавства. ( далі Постанова № 301)

п.4 Постанови №301 встановлено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а тому, не може впливати на його особисті права.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Така позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018р. у справі № 677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17).

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п.п.2 п.6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014р. №28-2, Управління має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Отже, пенсійний орган не позбавлений права, зокрема, у разі виникнення певних сумнівів щодо достовірності записів трудової книжки, чи відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатися із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання певної інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, що містять відомості про періоди роботи.

Однак, в супереч зазначених вимог, Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві не подав жодного доказу про вжиття певних заходів з метою отримання інформації щодо достовірності записів трудової книжки ОСОБА_1 .

Стосовно доводів пенсійного органу, як в оскаржуваному рішенні так і в апеляційній скарзі щодо припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., у зв`язку з чим до пільгового стажу позивача за Списком № 2 не враховано період роботи згідно довідок від 20.12.2020р. № 02-19/996 та від 29.06.2021р. № 02-19/686 виданих ООО Полюс строй, колегія суддів звертає увагу на таке.

ч.2 ст.4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», передбачено, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та російська федерація (далі - Угода від 13.03.1992 року).

Згідно ст.1 Угоди від 13.03.1992р., пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

ст.5 Угоди від 13.03.1992р. встановлено, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди.

Тобто, дія цієї угоди розповсюджувалася на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держав - учасниць угоди.

В силу положень ст.6 Угоди від 13.03.1992р., призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

ст.11 зазначеної Угоди від 13.03.1992р., встановлено, що необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 01.12.1991р., приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Аналіз вищенаведених норм вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав - учасниць Угоди, підлягає безумовному врахуванню при встановленні права на пенсію. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Колегія суддів звертає увагу пенсійного органу, що Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022р. №1328 Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992р. у м.Москві. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022р.

Згідно п.2 ст.13 Угоди від 13.03.1992р., пенсійні права громадян держав - учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави - учасниці, на території якої вони проживають.

За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, положення відповідних міжнародних договорів розповсюджуються також і на питання, пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та обчислення пенсій, пов`язаних із їх перерахунком. Діюче в Україні пенсійне законодавство передбачає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території російської федерації або на підприємстві, зареєстрованому на території російської федерації після 13.03.1992р., цей стаж має враховуватись на території України як власний страховий (трудовий стаж), хоча пенсійні внески можуть сплачуватись в росії. Тобто, існує гарантія врахування страхового стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 14.11.2019р. у справі №676/6166/16-а, від 16.04.2020р. у справі №555/2250/16-а від 17.06.2020р. у справі №646/1911/17, від 21.02.2020р. у справі №291/99/17 та від 06.07.2020р. у справі №345/9/17.

Отже, прийнятті рішення щодо зарахування чи відмови в зарахуванні до страхового стажу певних періодів роботи, орган пенсійного фонду повинен враховувати норми законодавства України, в сукупності з нормами законів тієї країни, на території якої працювала в спірний період роботи особа, яка звернулась за призначенням пенсії.

Між тим, на час набуття позивачем трудового стажу у спірних періодах, вказана вище Угода від 13.03.1992р. були чинною для України, тому підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Суд апеляційної інстанції повторно зазначає, що трудова книжка та її вкладка наявні в матеріалах справи містять відомості щодо роботи ОСОБА_1 на вищезазначених посадах, а також вищезазначеними довідками підтверджено безпосередню зайнятість останнього на підприємстві (організації).

Крім того, в матеріалах справи наявні уточнюючі довідки про характер праці на посадах, професіях, що дають право на дострокову пенсію, уточнюючі довідки з результатів атестації робочих місць, карти атестації робочого місця за мовами праці та довідки про заробітну плату позивача за спірні періоди, які завірені відповідною печаткою роботодавця та підписом відповідальної особи (спеціаліста).

Таким чином в даному випадку є вірним висновок суду першої інстанції, що спірне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві №44 «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 » від 10.04.2024р. є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки не відповідає критерію обґрунтованості.

Разом з тим, щодо висновків суду першої інстанції в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати періоди роботи позивача, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 на підставі ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування: до страхового стажу роботи з 02.01.1992р. - 22.09.2003р., 06.10.2010р. - 23.12.2010, 01.02.2011р. - 15.05.2011р.; до стажу роботи за Списком № 2 з 07.10.2003р. - 30.06.2009р., 01.07.2009р. - 04.10.2010р., 24.12.2010р. - 31.01.2011р., 16.05.2011р. - 19.07.2016р., 02.11.2016р. - 22.03.2022р. та за Списком № 1 з 20.07.2016р. - 01.11.2016р., колегія суддів вважає помилковим з огляду на таке.

Зважаючи на висновок Верховного суду у постанові від 08 лютого 2024 року при розгляді справи № 500/1216/23, апеляційний суд зауважує, що дії зобов`язального характеру щодо зарахування до страхового стажу спірних періодів роботи ОСОБА_1 із урахуванням висновків суду, має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що приймав рішення про відмову у призначенні пенсії, тобто в даному випадку Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві.

Стосовно висновків суду першої інстанції про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення (обчислення) пенсії за віком з 15 березня 2024 року на підставі ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням правової оцінки, наданої судом, колегія суддів вважає помилковим з огляду на таке.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована, зокрема, у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 7 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справі № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а, від 12 квітня 2018 року справі № 826/8803/15, від 21 червня 2018 року у справі №274/1717/17, від 14 серпня 2018 року у справі №820/5134/17, від 17 жовтня 2019 року у справі №826/521/16, від 30 березня 2021 року у справі №400/1825/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20 та від 27 вересня 2021 року у справі № 380/8727/20, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу.

Апеляційний суд враховує правову позицію Верховного Суду, що міститься, зокрема у постанові від 22 червня 2023 року у справі № 480/4288/21, відповідно до якої повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Верховний Суд в ухвалі від 25 січня 2024 року у справі № 560/9198/23 відхилив покликання відповідача на втручання судів попередніх інстанцій в дискреційні повноваження Пенсійного фонду, оскільки суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення у відповідності до актуального висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 та постанові Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 227/3208/16-а, відповідно до якого: «..Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки.

Колегія суддів звертає увагу про наявність у позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, а також дотримання умов, необхідних для її призначення та подання належних документів, наявність необхідного як страхового, так і пільгового стажу роботи.

Апеляційний суд приймає до уваги доводи пенсійного органу про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення про відмову у призначенні пенсії від 10.04.2024р. №44 вже розглядалося питання щодо прийнятності (врахування) поданих позивачем усіх документів, в тому числі, довідок про його дохід (заробітну плату).

Стосовно висновків суду першої інстанції про те, що зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити (обчислити) і виплачувати пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 на підставі ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 15 березня 2024 року із урахуванням довідок № 000000925 від 23.06.2021р. про заробітну плату (дохід) з 2003 - 2004, виданих АТ «Полюс Красноярськ», довідок № 000000925 від 23.06.2021р. про заробітну плату (дохід) з 2002р. - 2021, виданих АТ «Полюс Красноярськ», довідок № 000001211 від 04.02.2022р. про заробітну плату (дохід) з 2005 - 2021, виданих АТ «Полюс Красноярськ», довідки №б/н від 02.06.2016р. про заробітну плату (дохід) з 2009р. 2010р., виданої ТОВ «Полюс Строй», такі є передчасними, оскільки спірні правовідносини між учасниками справи в цій частині ще не виникли, колегія суддів вважає помилковим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Вищезгадані довідки про заробітну плату (дохід) підписані керуючим директором (заступником керівника), головним бухгалтером (заступником головного бухгалтера, провідним бухгалтером), спеціалістом та завірені печатками підприємств.

Разом з тим, довіреністю на певну особу можуть бути покладені повноваження, які дають їй підстави для видачі від імені підприємства довідки про заробітну плату для обчислення пенсій, відтак така довідка, видана підприємством є належним документом про заробітну плату.

В кожній із наданих відповідачам довідок про заробітну плату (дохід) вказано те, що підставою їх видачі є особові рахунки та з нарахованих сум здійснено відрахування у Пенсійний Фонд за встановленими тарифами, а також виплати одноразового характеру не включені.

В довідках про заробітну плату (дохід), виданих АТ «Полюс Красноярськ» та ТОВ Полюс Строй вказано те, що із нарахованих сум здійснено відрахування у пенсійний фонд згідно з встановленими тарифами.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновків, що із зарахуванням періодів роботи в АТ «Полюс Красноярськ» та ТОВ Полюс Строй одночасно підлягає врахуванню під час обчислення пенсії за віком на пільгових умовах і заробітна плата (дохід) за вказані періоди роботи.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Оигерка V. Пкгаіпе), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Кікіїа V. Роїапсі), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Сгатацау. Икгаіпе), заява №20390/07).

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зобов`язаний враховувати положення ст.3 Конвенції стосовно права на ефективний засіб юридичного захисту, під яким слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів (наслідків), дає найбільший ефект, забезпечує поновлення порушеного права та є адекватним наявним обставинам.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.

Суд зазначив, що такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Аналогічний підхід до вирішення питання про дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень застосовано Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 380/12913/21.

Таким чином, враховуючи наявність у позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, а також дотримання умов, необхідних для її призначення та подання належних документів, наявність необхідного як страхового, так і пільгового стажу роботи, колегія суддів дійшла висновків, що слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 на підставі ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з 15.03.2024р. із урахуванням із урахуванням довідок № 000000925 від 23.06.2021р. про заробітну плату (дохід) з 2003 по 2004, виданих АТ «Полюс Красноярськ», довідок № 000000925 від 23.06.2021р. про заробітну плату (дохід) з 2002р. - 2021, виданих АТ «Полюс Красноярськ», довідок № 000001211 від 04.02.2022р. про заробітну плату (дохід) з 2005р. 2021р., виданих АТ «Полюс Красноярськ», довідки №б/н від 02.06.2016р. про заробітну плату (дохід) з 2009р. 2010р., виданої ТОВ «Полюс Строй».

Європейський суд з прав людини у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011р.) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, діяв не у спосіб визначений законами та Конституції України.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).

Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції під час розгляду справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовані норми матеріального права, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та в цій частині ухвалення постанови про задоволення позову.

ч.1 ст. 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області - залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року у справі № 380/11466/24 скасувати в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати при призначенні пенсії ОСОБА_1 періоди роботи, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 на підставі ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»: до страхового стажу роботи з 02.01.1992 по 22.09.2003, з 06.10.2010 по 23.12.2010, з 01.02.2011 по 15.05.2011; до стажу роботи за Списком № 2 з 07.10.2003 по 30.06.2009, з 01.07.2009 по 04.10.2010, з 24.12.2010 по 31.01.2011, з 16.05.2011 по 19.07.2016, з 02.11.2016 по 22.03.2022 та за Списком № 1 з 20.07.2016 по 01.11.2016 та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення (обчислення) пенсії за віком з 15 березня 2024 року на підставі ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням правової оцінки, наданої судом та ухвалити в цій частині постанову про задоволення позову.

Позов задовольнити повністю.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053, ) зарахувати при призначенні пенсії ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) періоди роботи, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 на підставі статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»: до страхового стажу роботи з 02.01.1992 по 22.09.2003, з 06.10.2010 по 23.12.2010, з 01.02.2011 по 15.05.2011; до стажу роботи (страхового) за Списком № 2 з 07.10.2003 по 30.06.2009, з 01.07.2009 по 04.10.2010, з 24.12.2010 по 31.01.2011, з 16.05.2011 по 19.07.2016, з 02.11.2016 по 22.03.2022 та за Списком № 1 з 20.07.2016 по 01.11.2016.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053, ) призначити (обчислити) і виплачувати пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 на підставі статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) з 15 березня 2024 року із урахуванням довідок № 000000925 від 23.06.2021 р. про заробітну плату (дохід) з 2003 по 2004, виданих АТ «Полюс Красноярськ», довідок № 000000925 від 23.06.2021 про заробітну плату (дохід) з 2002 р. по 2021, виданих АТ «Полюс Красноярськ», довідок № 000001211 від 04.02.2022 про заробітну плату (дохід) з 2005 по 2021, виданих АТ «Полюс Красноярськ», довідки №б/н від 02.06.2016 про заробітну плату (дохід) з 2009 по 2010, виданої ТОВ «Полюс Строй».

В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року у справі № 380/11466/24 - залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі - 2422,20 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні двадцять копійок), що сплачений згідно квитанції № 0623-7877-9277-5833 від 28.05.2024р. та за подання апеляційної скарги в сумі -1453,44 грн (одна тисяча чотириста п`ятдесят три гривні сорок чотири копійки ), що сплачений згідно квитанції № 6739-3857-7982-9615 від 19.07.2024р.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді В. Я. Качмар
Р. Б. Хобор