Справа № 160/14802/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 рокуСправа №160/14802/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

05.06.2024р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачеві компенсації втрати частини грошових доходів за період з 01.12.2015 року по 06.05.2024 року у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 03.07.2018 року, виплаченої 06.05.2024 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 року у справі №160/15702/22;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 01.12.2015 року по 06.05.2024 року у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 03.07.2018 року, виплаченої 06.05.2024 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 року у справі №160/15702/22.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 . 03.07.2018р. його було виключено зі списків особового складу частини, усіх видів забезпечення, проте, повний розрахунок з ним щодо виплати індексації грошового забезпечення у сумі 100196,03 грн. було здійснено на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.12.2022р. у справі №160/15702/22 лише 06.05.2024р., що підтверджено банківською випискою. Проте, відповідачем при виплаті сум індексації за наведеним рішенням суду компенсація втрати частини грошових доходів в порушення вимог ст. 4 Закону №2050-Ш та пунктів 2-4 Порядку №159 нарахована та виплачена йому не була, у зв`язку із чим просив визнати таку бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати його нарахувати йому та виплатити наведену компенсацію. Окрім того, позивач вказав і на те, що норми наведеного Закону №2050-Ш та Порядку №159 не передбачають обов`язку позивача звертатися додатково із заявою до відповідача з вимогою про виплату йому компенсації втрати частини доходів, оскільки виплата вказаної компенсації повинна здійснюватися відповідачем одночасно з виплатою заборгованості, а відповідно, невиплата відповідачем 06.05.2024р. такої компенсації свідчить про відмову в її виплаті і не потребує оформлення такої окремим рішенням про що також вказав у своїх висновках і Верховний Суд у постанові від 02.04.2024р. у справі №560/8194/20 на врахуванні якої наполягав позивач у позові (а.с.3-8).

Ухвалою суду від 10.06.2024р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази на підтвердження відсутності бездіяльності відповідача у даних правовідносинах, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.33).

Зазначена ухвала суду разом з копією позову та доданими до нього документами була направлена та отримана відповідачем 06.06.2024р. (адміністративний позов), 11.06.2024р. (ухвала суду) у електронному кабінеті відповідача, що є належним повідомленням учасників справи про час та місце судового розгляду справи згідно до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, про що свідчать довідки про доставку електронного листа, наявних у справі (а.с.36-37).

На виконання вимог наведеної вище ухвали суду, станом на 30.09.2024р. відзиву на позов до суду відповідачем не надано, про причини не подання такого відзиву на позов суд не повідомлено.

У разі не надання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи наведене, не надання відповідачем відзиву на позов у встановлений судом строк без поважних причин, строки розгляду справи, встановлені процесуальними нормами, суд вважає за можливе розглянути дану справу без відзиву на позов за наявними матеріалами, з урахуванням вимог ч.6 ст. 162 наведеного Кодексу.

В той же час, 21.06.2024р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про закриття справи, у якому останній просив закрити провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 Кодексу адміністративного судочинства України посилаючись на те, що даний спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, вважаючи, що такій спір необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства про що зроблено правові висновки у постановах ВП ВС від 04.03.2020р. у справі №757/63985/16, у справі №676/1557/16-ц та від 10.11.2021р. у справі №204/885/21, які є релевантними до цієї справи, де зазначено, що компенсація втрати частини доходів за несвоєчасну виплату пенсії належить розглядати в порядку цивільного судочинства (а.сс.39-42).

Розглянувши вищенаведене клопотання, суд приходить до висновку, що у його задоволенні відповідачеві слід відмовити, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що у період з 28.11.2013р. по 03.07.2018р. позивач проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 та йому нараховувалося і виплачувалося грошове забезпечення, що є тотожним поняттю «заробітна плата».

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці». Так, структура заробітної плати складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 зроблено висновок про те, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Так, держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013).

У відповідності до сталої судової практики Верховного Суду поняття «заробітна плата» є тотожним поняттю «грошове забезпечення».

Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон №2050-Ш) компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

А статтею 1 згаданого Закону №2050-Ш визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Таким чином, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є компенсаторною складовою доходу у вигляді заробітної плати працівника (у даному випадку грошового забезпечення позивача).

Виходячи з цього, очевидним є те, що спір про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, стосується заробітної плати військовослужбовця.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 05 травня 2022 року у справі № 380/8976/21, від 29 листопада 2023 року у справі № 560/11895/23, від 14 грудня 2023 року у справі № 600/4606/23-а, від 28 серпня 2024 року у справі №580/9690/23.

Отже, у зв`язку з тим, що спір у цій справі про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходу, пов`язаний з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, стосується заробітної плати (грошового забезпечення) позивача як військовослужбовця, тому слід зробити висновок, що відповідач виступав у даних правовідносинах як роботодавець, який порушив строки виплати індексації грошового забезпечення позивача, а відповідно, при виплаті заборгованості по індексації грошового забезпечення, саме відповідач мав обов`язок нарахувати та виплатити позивачеві таку компенсацію втрати частини грошових доходів у відповідності до вимог згаданого Закону №2050-Ш.

При цьому, слід зазначити, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на адміністративні справи у публічно-правових відносинах, зокрема, у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби п.2 ч.1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності - ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

А отже, із наведеного слідує, що військова служба є державною службою особливого характеру, тобто, є публічною службою.

Оскільки проходження військової служби віднесено до публічної служби, а у даних правовідносинах предметом спору є бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті наведеної компенсації втрати частини грошових доходів, пов`язаної із несвоєчасною виплатою відповідачем індексації грошового забезпечення позивача як військовослужбовця, який проходив військову службу у відповідача, який, у даному випадку, по відношенню до позивача виступав як суб`єкт владних повноважень у публічно-правових відносинах ( відносини проходження публічної служби), який допустив несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення (яка є його складовою, як і інші компенсаційні виплати) при виконанні позивачем обов`язків військової служби, тому суд приходить до висновку, що даний спір підлягає вирішенню саме у порядку адміністративного судочинства України у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України.

Такий правовий висновок також узгоджується із сталою судовою практикою, яка висловлена у постановах Верховного Суду від 12.09.2024р. у справах №240/18489/23, №400/5837/23, №380/6701/24 та стосується саме спорів між позивачами (військовослужбовцями, які звільнилися) та військовими частинами щодо визнання протиправною їх бездіяльності, яка полягала у не нарахуванні та не виплаті компенсації втрати частини грошових доходів військовослужбовців, передбаченої саме Законом №2050-Ш при виплаті індексації грошового забезпечення за судовим рішенням, що є предметом спору і у даній справі, тому саме наведені правові висновки є релевантними до правовідносин у цій справі, сформовані у часі пізніше, а тому підлягають врахуванню судом при вирішенні даного спору у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

В той же час, правові висновки, на які представник відповідача посилається у згаданому вище клопотанні, як на підставу для закриття провадження у цій справі, уважно вивчені судом, стосуються компенсаційних виплат, пов`язаних з несвоєчасною виплатою пенсії, тобто, не є подібними до правовідносин, що є предметом спору у цій справі, тому не можуть бути враховані при вирішенні даної справи з урахуванням правових висновків, які наведені вище та сформовані Верховним Судом у часі пізніше.

Враховуючи наведене у задоволенні клопотання про закриття провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 Кодекс адміністративного судочинства України відповідачеві слід відмовити.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно довідки управління персоналом суду у період з 26.07.2024р. по 31.08.2024р. суддя Конєва С.О. перебувала у щорічній відпустці, у зв`язку із чим за ухвалою суду від 30.09.2024р. розгляд даної справи було продовжено у відповідності до вимог ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України до 30.09.2024р. (а.с.45,46).

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 30.09.2024р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України (у Військовій частині НОМЕР_1 ) за контрактом у період з 28.11.2013р. по 03.07.2018р., є учасником бойових дій, про що свідчить копія паспорту позивача серії НОМЕР_2 від 08.07.2016р., копія військового квитка серії НОМЕР_3 від 11.04.2017р., копії витягів з наказів від 28.11.2013р. №251, від 03.07.2018р. №131 та копія посвідчення УБД серії НОМЕР_4 від 24.04.2015р., наявні у справі (а.с.10-17, 27-28).

Як встановлено зі змісту копії рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.12.2022р. у справі №160/15702/22, яке міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, за згаданим рішенням суду було визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачеві індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 03.07.2018р., та, зокрема, зобов`язано вказану військову частину нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за наведений вище період.

На виконання зазначеного судового рішення відповідачем було виплачено позивачеві недоотриману суму індексації грошового забезпечення у розмірі 100 196,03 грн. за період з 01.12.2015р. по 03.07.2018р. включно 06.05.2024р. про що свідчить додана до позову позивачем копія виписки АТ КБ «ПриватБанк» по особовому рахунку позивача про зарахування коштів від 06.05.2024р. о 13:31 год. (а.с.24).

Разом з тим, вказана сума індексації грошового забезпечення була виплачена позивачеві 06.05.2024р. без нарахування та виплати компенсації втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строків виплати суми індексації грошового забезпечення, передбаченої Законом №2050-Ш.

Зазначене відповідачем жодними доказами не спростовано.

Вважаючи, таку бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати суми індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 06.05.2024р. протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000р. № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. №159 (далі - Порядок № 159).

Згідно зі статями 1, 2 Закону № 2050-ІІІ установлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

У відповідності до приписів ст.4 Закону №2050-Ш передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону №2050-Ш Кабінетом Міністрів України був затверджений Порядок № 159, який містить аналогічні наведені вище положення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі індексації грошового забезпечення, що є його складовою). Водночас, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - Військовою частиною НОМЕР_1 ) добровільно чи на виконання судового рішення.

Наведені правові висновки узгоджуються і з правовими висновками Верховного Суду, які знайшли своє відображення у постановах від 17.09.2020р. у справі №300/544/19, від 08.06.2022р. у справі №661/3402/16-а, від 16.11.2022р. справі №674/22/17.

Крім того, у постановах згаданого суду від 05.03.2020р. у справі №140/1547/19 та від 15.05.2024р. у справі №200/5032/20-а Верховний Суд зазначив, що «Згідно з положеннями статті 4 Закону № 2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до статті 6 Закону № 2050-III компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. З системного аналізу правових норм вбачається, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.».

Такий же висновок зроблено Верховним Судом і у його більш пізнішій постанові від 15.05.2024р. у справі №200/5032/20-а.

Висновки щодо застосування наведених норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для врахування адміністративними судами при застосуванні згаданих норм права згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, із наведеного вище аналізу приписів законодавства та судової практики слідує, що суми компенсації втрати частини доходів, у разі порушення підприємствами, організаціями, установами (роботодавцями) строків (термінів) виплати грошових доходів, виплачуються громадянам у тому місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості (виплата основної суми доходу).

Так, як встановлено судом, відповідачем Військовою частиною НОМЕР_1 позивачеві було виплачено нараховані доходи (недоотриману індексацію грошового забезпечення у сумі 100196,03 грн. за період з 01.12.2015р. по 03.07.2018р. на виконання рішення суду у справі №160/15702/22) лише 06.05.2024р., що підтверджено доданою позивачем до позову копією виписки АТ КБ «ПриватБанк» по особовому рахунку позивача від 06.05.2024р. о 13:31 год. (а.с.24).

Відповідач станом на 30.09.2024р. як суб`єкт виконання рішення суду у справі №160/15702/22 про нарахування та виплату позивачеві індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 03.07.2018р. у сумі 100196,03 грн., у день виплати вказаної суми доходу 06.05.2024р. розрахунку та виплати позивачеві компенсації втрати частини грошового доходу, передбаченої статтею 2 Закону №2050-Ш, не здійснив.

Таких доказів матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано.

Отже, враховуючи те, що відповідачем було несвоєчасно (з порушенням строків/термінів) здійснено нарахування та виплата позивачеві суми індексації грошового забезпечення у розмірі 100196,03 грн. внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, що було встановлено рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.12.2022р. у справі №160/15702/22, суд приходить до висновку, що у зв`язку із порушенням відповідачем строків/термінів виплати позивачеві суми індексації грошового забезпечення, які мали місце у період з 01.12.2015р. по 03.07.2018р. (виплата проведена лише 06.05.2024р.), позивач має право на отримання компенсації втрати частини грошового доходу, передбаченої ст.2 Закону №2050-Ш.

При цьому, слід зазначити, що приписами статті 1 та статті 4 Закону №2050-Ш передбачено, що така компенсація громадянам втрати частини доходів здійснюється підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності у випадку порушення строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), виплата громадянам компенсації проводиться у тому ж місяця, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, тобто, самостійно відповідачем без будь-якого додаткового звернення позивача до відповідача (таких вимог наведені приписи не містять).

Оскільки вина відповідача у порушенні строків/термінів нарахування та виплати позивачеві суми індексації грошового забезпечення була встановлена за судовим рішенням у справі №160/15702/22 (визнана бездіяльність відповідача протиправною), яке набрало законної сили, а відповідно, відповідач мав обов`язок нарахувати та виплатити таку суму компенсації втрати частини доходів позивачеві у день виплати основної суми заборгованості 06.05.2024р. без подання позивачем жодних додаткових заяв виходячи з вимог наведених приписів ст.ст.2, 3, 4 Закону №2050-Ш.

Аналогічні за змістом висновки містяться і у постанові Верховного Суду від 02.04.2024р. у справі №560/8194/20.

А відтак, слід дійти висновку, що не нарахування та не виплату позивачеві компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням відповідачем строків виплати суми індексації грошового забезпечення, передбаченої Законом №2050-Ш за період з 01.12.2015р. по 06.05.2024р., у день виплати суми такої заборгованості 06.05.2024р., слід визнати протиправною бездіяльністю відповідача суб`єкта владних повноважень.

Тому, за викладених обставин, позовні вимоги позивача щодо визнання протиправною вищенаведеної бездіяльності відповідача, підлягають задоволенню.

Статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ст.76 наведеного Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, відповідачем без поважних причин ні відзиву на позов, ні відповідних доказів правомірності бездіяльності відповідача з приводу не нарахування та не виплати позивачеві у день виплати суми заборгованості по індексації грошового забезпечення (06.05.2024р.) компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням відповідачем термінів виплати таких сум індексації за період з 01.12.2015р. по 06.05.2024р., з урахуванням вище встановлених судом обставин та аналізу наведених норм чинного законодавства, суду не надано.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві компетенції втрати частини грошових доходів, передбаченої Законом №2050-Ш та Порядком №159, у зв`язку з порушенням відповідачем строків виплати суми індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 06.05.2024р., суд приходить до висновку, що відповідач, вчинивши наведену бездіяльність, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що своєю бездіяльністю щодо не нарахування та не виплати позивачеві компетенції втрати частини грошових доходів, передбаченої Законом №2050-Ш та Порядком №159, у зв`язку з порушенням відповідачем строків виплати суми індексації грошового забезпечення за судовим рішенням №160/15702/22, відповідач порушив права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання судом такої бездіяльності протиправною.

Також підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплати позивачеві компенсацію втрати частини грошових доходів, передбаченої Законом №2050-Ш та Порядком №159, у зв`язку з порушенням відповідачем строків виплати заборгованості по заробітній платі за судовим рішенням у справі №160/15702/22, виходячи з того, що судом встановлено протиправність бездіяльності відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача у відповідності до вимог ст.13 Конвенції про захист правлю людини і основоположних свобод, є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до вимог пунктів 4 частини 2 статті 245 наведеного Кодексу, передбачено, що у разі задоволення позову повністю або частково, суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії.

Приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Як встановлено судом із матеріалів справи, що не спростовано відповідачем жодними доказами, відповідні суми компенсації втрати частини грошових доходів, передбачені Законом №2050-Ш та Порядком №159, у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за судовим рішенням у справі №160/15702/22, відповідачем позивачеві взагалі не нараховувалися і не виплачувалися, такі докази в матеріалах справи відсутні.

В той же час, обов`язок здійснити компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі і з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) покладається на підприємства, установи і організації всіх форм власності, які допустили такі порушення ст.2 Закону №2050-Ш.

А згідно ст.3 Закону №2050-Ш передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Також і пунктом 4 Порядку №159 встановлено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць ст.4 Закону №2050-Ш.

Відтак, із аналізу наведених приписів слідує, що з метою виплати позивачеві вищенаведеної суми компенсації втрати частини доходів, відповідач має обов`язок здійснити відповідне її (такої компенсації) нарахування/ обчислення у спосіб, наведений у ст.3 Закону №2050-Ш та у пункті 4 Порядку №159, тому суд приходить до висновку, що з урахуванням того, що сума заборгованості по індексації грошового забезпечення у розмірі 100196,03 грн. за судовим рішенням у справі №160/15702/22 була виплачена відповідачем позивачеві 06.05.2024р. без проведення нарахування та виплати такої компенсації у порушення вимог ст.ст. 2,3,4 Закону №2050-Ш, то, у даному випадку, найбільш ефективним способом захисту порушеного права позивача буде саме зобов`язання відповідача, у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за вищенаведеним рішенням суду, нарахувати та виплатити позивачеві відповідну компенсацію втрати частини грошових доходів, передбачену Законом №2050-Ш та Порядком №159 за період з 01.12.2015р. по 06.05.2024р.

Відтак, позовні вимоги позивача у наведеній описаній вище частині підлягають задоволенню шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням того, що позивачем не понесено жодних витрат по сплаті судового збору, оскільки він є учасником бойових дій згідно посвідчення УБД серії НОМЕР_4 від 24.04.2015р. (а.с.13), а відповідно, звільнений від сплати судового збору за п.13 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компетенції втрати частини грошових доходів, передбаченої Законом №2050-Ш «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком №159, у зв`язку з порушенням Військовою частиною НОМЕР_1 строків виплати суми індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 06.05.2024р.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , місце реєстрації (перебування) АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) - компенсацію втрати частини грошових доходів, передбаченої Законом №2050-Ш та Порядком №159, у зв`язку з порушенням відповідачем строків виплати суми індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 06.05.2024р.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва