Справа № 480/12718/23
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2024-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Н.В. Савицька
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2024 р. Справа № 480/12718/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.05.2024, АДРЕСА_1 по справі № 480/12718/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом також відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , заборгованість по заробітній платі в розмірі 56 743,91 грн (п`ятдесят шість тисяч сімсот сорок три гривні 91 коп.);

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку в розмірі 203 746,71 грн (двісті три тисячі сімсот сорок шість гривень 71 коп.).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що в період служби та при звільненні позивачу було нараховано, але не виплачено грошове забезпечення. Також, оскільки відповідач не виплатив у строк, зазначений статтею 116 КЗпП України, належні йому суми, позивач вважає, що відповідно до положень статті 117 Кодексу Законів про працю України підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 23.05.2024 адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у сумі 56748,23 грн.

У задоволенні інших вимог - відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) суму судового збору у розмірі 567,44 грн.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 обґрунтована тим, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи. Вказує, що вирішуючи питання щодо розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні застосуванню підлягає принцип співмірності, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.

Просить врахувати, що відповідач є установою, що фінансується з державного бюджету і як розпорядник бюджетних коштів, відповідно до ст. ст. 48, 51 Бюджетного Кодексу України може брати бюджетні зобов`язання та провадити видатки на утримання персоналу лише в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом. На момент звільнення Позивача у запас відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.04.2023 № 115 відповідні кошти були відсутні.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив змінити рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.05.2024 у справі №480/12718/23 в частині суми стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасного розрахунку при звільненні у сумі 186 387, 49 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №115 від 23.04.2023 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 4).

Проте, при звільненні з військової служби з позивачем не було проведено в повному обсязі остаточний розрахунок, а саме: не було виплачено заборгованість по заробітній платі в розмірі 56 743,91 грн.

Відповідно до довідки про розміри грошового забезпечення (витяг з карток особових рахунків) від 29.12.2023 № 7193 позивачу 26.12.2023 виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 56748,23 грн (а.с. 41).

Проте, виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені здійснена не була.

Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з відповідним позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також розміру майнових втрат, суд першої інстанції вважав за необхідне зменшити розмір середнього грошового забезпечення з врахуванням істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, та дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 56748,23 грн.

Також, суд зазначив, що позовні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача, заборгованість по заробітній платі в розмірі 56 743,91 грн. не підлягають задоволенню оскільки відповідно до довідки про розміри грошового забезпечення (витяг з карток особових рахунків) від 29.12.2023 № 7193 позивачу 26.12.2023 виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 56 743,91 грн (а.с. 41).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Отже, в межах розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції надається правова оцінка висновкам суду в частині задоволених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Закріплені у статтях 116,117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.01.2021 по справі № 240/11214/19, від 24.12.2020 по справі № 340/401/20, від 05.08.2020 по справі № 826/20350/16, від 15.07.2020 по справі № 824/144/16-а, від 31.10.2019 по справі № 2340/4192/18, від 26.06.2019 по справі № 826/15235/16.

Судом встановлено, що при звільненні позивача зі служби, відповідачем не було виплачено заборгованість по заробітній платі.

Відповідно до довідки про розміри грошового забезпечення (витяг з карток особових рахунків) від 29.12.2023 № 7193 позивачу 26.12.2023 виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 56 743,91 грн (а.с. 41).

Дана інформація підтверджувалась позивачем у поданій відповіді на відзив на позовну заяву.

Позивач звернувся до суду з цим позовом, оскільки несвоєчасне проведення виплати йому середнього заробітку за весь час затримки з 24.04.2023 (наступний день після звільнення з військової служби) по день фактичного розрахунку (26.12.2023), є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові відшкодування за несвоєчасне отримання всіх належних його коштів (заробітної плати) на дату звільнення.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин"; далі - "Закон № 2352-ІХ") у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

Варто зауважити, що стаття 117 КЗпП України діяла і до цього часу (до змін введених Законом №2352-ІХ) і Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні указаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Саме крізь призму указаного підходу Верховного Суду суд першої інстанції вирішив цей спір.

Так, судом першої інстанції зазначено, що з наявної в матеріалах справи довідки про доходи позивача вбачається, що розмір його середньоденного грошового забезпечення становить 716,00 грн.

Позивача було виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення 23.04.2023.

При цьому, належні позивачу виплати було перераховано на картковий рахунок позивача лише 26.12.2023.

Тобто, час затримки остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні зі служби включає період з 24.04.2023 (наступний день після звільнення з військової служби) по 26.12.2023 (включно).

Разом з цим, як правильно врахував суд першої інстанції, що згідно ст. 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022) відповідач має виплатити середній заробіток за весь час затримки, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні становить - 716,00 грн (середньоденне грошове забезпечення позивача) * 183 календарних днів (кількість днів затримки розрахунку 6 місяців) = 131028,00 грн.

Таким чином, заборгованість по заробітній платі (56743,91) у процентному виразі дорівнює 43,31 % від 131028,00 грн.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, виходячи з того, що середній заробіток за 183 дні затримки виплати недоплаченої індексації грошового забезпечення складає 131028,00 грн, та враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд першої інстанції вважав, що стягненню підлягають кошти в сумі 56748,23 грн (43,31 % від 131028,00 грн).

За цих обставин колегія суддів резюмує, що суд першої інстанції діяв правильно, коли для належного і ефективного способу захисту позивача вважав за необхідне визначити конкретну суму для стягнення.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Сума, яку постановив стягнути суд першої інстанції, визначена із застосуванням принципу співмірності за весь період, а саме кошти в сумі 56748,23 грн (43,31 % від 131028,00 грн).

Колегія суддів звертає увагу на ключову обставину, що впливає на результат розгляду цієї справи, а саме те, що в межах розгляду цієї справи не погоджується з висновками суду першої інстанції відповідач, який вважає, що суд першої інстанції не правильно зробив розрахунок суми середнього заробітку, оскільки не застосував принцип співмірності та пропорційності для розрахунку суми стягнення.

Суд апеляційної інстанції відхиляє зазначені доводи, оскільки судом першої інстанції застосовано принцип співмірності та пропорційності для розрахунку суми стягнення із посиланням на відповідні висновки Верховного Суду, а саме судом враховано розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника

Враховуючи те, що позивачем рішення суду першої інстанції в частині зменшення суми середньмісячного заробітку за період шести місяців, не оскаржується, а судом першої інстанції визначена сума із застосуванням принципу співмірності за весь період, а саме кошти в сумі 56748,23 грн (43,31 % від 131028,00 грн), які, є співмірними та пропорційними, колегія суддів не має можливості надавати правову оцінку в частині відмови в задоволенні вимог позову та самостійно здійснити розрахунок суми середнього заробітку для стягнення в бік збільшення.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що відповідач є установою, що фінансується з державного бюджету і як розпорядник бюджетних коштів, відповідно до ст. ст. 48, 51 Бюджетного Кодексу України може брати бюджетні зобов`язання та провадити видатки на утримання персоналу лише в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом та на момент звільнення позивача у запас відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.04.2023 № 115 відповідні кошти були відсутні, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до рішень ЄСПЛ Кечко проти України (заява N 63134/00, п. п. 23, 26) та Ромашов проти України (заява № 67534/01, п. 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

У справі Кечко проти України (заява № 63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23). У п. 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України (заява № 70297/01) та у справі Бакалов проти України (заява №14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (п. п. 48 та 40 цих рішень відповідно).

Таким чином, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат, гарантованих державою.

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України, зокрема, у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Отже, посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань, як підставу для відмови у виплаті позивачу заборгованості, є необґрунтованими, оскільки гарантовані законом виплати, пільги, тощо неможливо поставити в залежність від видатків бюджету.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення вимог позову.

Колегія суддів не надає оцінку вимогам відзиву на апеляційну скаргу про зміну рішення суду першої інстанції в бік збільшення суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки повноваженнями змінювати рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції наділений за наслідками розгляду саме апеляційної скарги, а не відзиву на неї.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: "а", "б", "в", "г" пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.05.2024 по справі № 480/12718/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді З.Г. Подобайло І.С. Чалий