Справа № 160/443/24
Суддя: Рянська Вікторія В'ячеславівна
Дата ухвалення: 2024-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 вересня 2024 рокуСправа №160/443/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рянської В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в м. Дніпрі у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити певні дії,
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)», у якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України середнього заробітку (грошового забезпечення) з 01.04.2022 до 18.07.2022 включно;
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» від 07.04.2022 № 47/ОС-22 в частині увільнення від виконання обов`язків старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, без збереження грошового забезпечення на період військової служби;
- зобов`язати Державну установу «Криворізька виправна колонія (№ 80)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України середній заробіток (грошове забезпечення) з 01.04.2022 до 18.07.2022 включно.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач проходить службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)». 28.02.2022 начальником Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» було видано наказ № 24/ОС-22, яким позивача з 25.02.2022 увільнено від виконання службових обов`язків у зв`язку із призовом на військову службу за призовом під час мобілізації зі збереженням місця служби (посади) та виплатою середньомісячного грошового забезпечення. 07.04.2022 видано наказ начальника Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» № 47/ОС-22, у якому зазначено, що позивача увільнено від виконання службових обов`язків у зв`язку із призовом на військову службу за призовом під час мобілізації зі збереженням місця роботи та посади, без збереження грошового забезпечення на період військової служби. Станом на час звернення до суду позивач виконує військовий обов`язок у складі військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Вважає, що у спірний період на нього поширювалися гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України, зокрема щодо збереження середнього заробітку (грошового забезпечення). Відповідачем протиправно не виплачувався позивачеві середній заробіток (грошове забезпечення) у період з 01.04.2022 до 18.07.2022, що стало підставою для звернення до суду з даною позовною заявою.
Ухвалою суду від 09.01.2024 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
24.01.2024 в порядку усунення недоліків до суду надійшла подана у встановлений строк заява позивача про поновлення строку звернення до суду з доданим до неї листом Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» від 25.12.2023 № 80/10-7427, яким надано відповідь на запит позивача від 20.12.2023 щодо надання роз`яснень про виплату грошового забезпечення за період з 25.02.2022 до 18.07.2022.
Ухвалою від 29.01.2024 поновлено строк звернення до суду, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.
13.02.2024 до суду надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову. Обґрунтовуючи заперечення проти позовних вимог, зазначив, що при видачі наказу Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» від 28.02.2022 № 24/ОС-22 було допущено неправильне застосування законодавства. 09.03.2022 ОСОБА_1 було виплачено грошове забезпечення у повному обсязі за березень 2022 року. У зв`язку з виявленням невідповідності вимогам законодавства наказу від 28.02.2022 № 24/ОС-22 та надходженням на адресу Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» роз`яснень начальника Південно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 05.04.2022 № 4.1-1032-Е щодо проходження служби у Державній кримінально-виконавчій службі України у період воєнного стану, було видано наказ від 07.04.2022 № 47/ОС-22. Відповідно до п. 29 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового та начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 28.03.2018 № 925/5 (зі змінами, внесеними наказом Міністерства юстиції України від 13.09.2021 № 3226/5, який набрав чинності 05.10.2021) за особами рядового і начальницького складу, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення грошове забезпечення не зберігається. Відповідач вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки норми трудового законодавства з оплати праці не розповсюджуються на осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.
Станом на час розгляду справи відповідь на відзив та заперечення до суду не надійшли. Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що з 27.02.2017 позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив службу на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Криворізької виправної колонії (№ 80) на підставі наказу Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» від 27.02.2017 № 30 ОС-17.
Наказом начальника Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» від 28.02.2022 № 24/ОС-22 увільнено старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, з 25.02.2022 від виконання службових обов`язків у зв`язку із призовом на військову службу за призовом під час мобілізації, на військовий період із збереженням місця служби (посади) та виплатою середньомісячного грошового забезпечення (заробітку).
Наказом начальника Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» від 07.04.2022 № 47/ОС-22 у зв`язку із призовом на військову службу 25.02.2022 до Збройних Сил України увільнено від виконання обов`язків старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, на особливий період зі збереженням місця роботи та посади, без збереження грошового забезпечення на період військової служби.
15.12.2023 військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України видано солдату ОСОБА_1 довідку № 3925 про те, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» він перебуває на військовій службі у зазначеній військовій частині з 25.02.2022.
Згідно з довідкою № 80/10-7356 від 25.12.2023, виданою Державною установою «Криворізька виправна колонія (№ 80)», за період з 01.03.2022 до 31.03.2022 ОСОБА_1 нараховано та виплачено грошове забезпечення у розмірі 9302,11 грн, з 01.04.2022 грошове забезпечення не нараховується та не виплачується.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд дійшов такого висновку.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 8 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 № 2713-IV трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).
Статтею 3 цього Закону визначено, що правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.
Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Статтею 2 Закону № 2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Особливості призову під час мобілізації визначає глава VII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до ч. 2 ст. 39 цього Закону громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».
Частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України у редакції, що діяла до 18.07.2022, було передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
Отже, з 19.07.2022 є чинною редакція ч. 3 ст. 119 КЗпП України, відповідно до якої за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Беручи до уваги вищенаведене, за громадянами України, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, з 19.07.2022 зберігаються їх місце роботи і посада.
При цьому, до 18.07.2022 включно за позивачем, відповідно до вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України, зберігалися місце роботи, посада і середній заробіток.
Відповідач, обґрунтовуючи заперечення проти позовних вимог, зазначає, що позивач не може користуватись гарантіями, передбаченими ч. 3 ст. 119 КЗпП України, оскільки в даному випадку підлягають застосуванню норми Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01.03.2014, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02.03.2014, констатовано виникнення ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. З моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні діяв особливий період, відтак Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.08.2020 у справі № 813/402/17 зазначила, що відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-XII особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Вирішуючи питання щодо часових меж дії особливого періоду в розумінні Закону № 3543-XII, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за змістом наведених визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Таким чином, за всіма працівниками, призваними на строкову військову службу, на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада, і компенсується з бюджету середній заробіток на підприємстві (в установі/організації), де вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Водночас, суд зазначає, що компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювали працівники на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється до 18.07.2022 включно, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX.

Враховуючи, що позивач призваний на військову службу у Збройні Сили України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і він, як військовослужбовець, несе службу під час дії в державі особливого періоду, на нього поширюються гарантії, встановлені статтею 119 КЗпП України, в редакції щодо збереження місця роботи, посади та середнього заробітку до 18.07.2022 включно, та в редакції від 19.07.2022 щодо збереження місця роботи і посади.

Зазначена правова позиція кореспондується з позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 01.06.2022 у справі № 818/2200/18 (адміністративне провадження № К/9901/11701/19).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналіз матеріалів справи та вищезазначених норм дають підстави для висновку, шо позивачем доведено обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

При цьому відповідачем не доведено обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позовних вимог щодо правомірності невиплати позивачеві середнього заробітку (грошового забезпечення) з 01.04.2022 до 18.07.2022.

Щодо посилання відповідача на наказ Міністерства юстиції України від 13 вересня 2021 року № 3226/5, яким внесено зміни до Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Суд також відхиляє посилання відповідача на роз`яснення начальника Південно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 05.04.2022 № 4.1-1032-Е, оскільки вони є службовою кореспонденцією, яка носить інформаційний або рекомендаційний характер.

Верховний Суд у постанові від 02.04.2019 у справі № 822/1878/18 зазначив, що листи міністерств, інших органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами у розумінні статті 117 Конституції України, а відтак, не є джерелом права відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як встановлено з матеріалів справи, відповідачем з 01.04.2022 не здійснювалася виплата середнього заробітку (грошового забезпечення) позивачу через наявність наказу від 07.04.2022 № 47/ОС-22, яким увільнено позивача від виконання обов`язків старшого сержанта внутрішньої служби у зв`язку із призовом на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період зі збереженням місця роботи та посади, без збереження грошового забезпечення на період військової служби.

Тобто у спірних відносинах відповідач виконував наказ від 07.04.2022 № 47/ОС-22, а не допустив бездіяльність щодо невиплати позивачу середнього заробітку (грошового забезпечення) з 01.04.2022 до 18.07.2022, як вважає позивач.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» від 07.04.2022 № 47/ОС-22 в частині увільнення від виконання обов`язків старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, без збереження грошового забезпечення на період військової служби.

Оскільки спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, наявні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток (грошове забезпечення) з 01.04.2022 до 18.07.2022.

З системного аналізу матеріалів справи, наведених норм законодавства, із врахуванням правових висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Позивач звільнений від сплати судового збору за подання до суду цієї позовної заяви на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відомості про інші судові витрати, понесені позивачем, у матеріалах справи відсутні, у зв`язку з чим розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Криворізька виправна колонія (№ 80)» від 07.04.2022 № 47/ОС-22 в частині увільнення від виконання обов`язків старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, без збереження грошового забезпечення на період військової служби.

Зобов`язати Державну установу «Криворізька виправна колонія (№ 80)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України середній заробіток (грошове забезпечення) за період з 01.04.2022 до 18.07.2022.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Державна установа «Криворізька виправна колонія (№ 80)», місцезнаходження: 50041, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Шиферна, 3, .

Повний текст рішення складено 27.09.2024.

Суддя В.В. Рянська