Справа № 520/25310/24
Суддя: Садова М.І.
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

26 вересня 2024 року Справа № 520/25310/24

Cуддя Харківського окружного адміністративного суду Садова М.І., розглянувши адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в :

позивачем подано до суду адміністративний позов до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою судді від 13.09.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху. Надано позивачу термін десять календарних днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду: заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду та докази на підтвердження поважності пропуску строку звернення з адміністративним позовом.

19.09.2024 представником позивача подано до суду заяву про поновлення процесуального строку. Заява вмотивована тим, що предметом спору в даній справі є зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 посадового окладу за період з 28.04.2023 по 02.04.2024 з урахуванням коефіцієнта 1,5, передбаченого п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 391 від 23.04.2023. Саме таку протиправною бездіяльність оскаржується в цій справі. 02.08.2024 представником позивача направлено запит до Укртрансбезпеки про надання інформації та копій підтверджуючих документів щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України № 391 від 25.04.2023. Укртрансбезпека 16.08.2024 надала стороні позивача копію наказу № 184 від 02.04.2024 Про затвердження Переліків державних службовців та працівників Державної служби з безпеки на транспорті, які здійснюють свої повноваження безпосередньо на території можливих бойових дій та які здійснюють свої повноваження безпосередньо на територіях активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси та копію наказу № 369 від 27.05.2024 Про введення в дію змін до штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2024 рік. З вказаних документів позивачу стало відомо про невиконання відповідачем вимог постанови Кабінету Міністрів України № 391 від 23.04.2023 у період з 28.04.2023 по 02.04.2024. Таким чином, позивачу про наявність порушених прав та інтересів стало відомо з 16.08.2024, тобто з моменту отримання інформації та копій документів від Укртрансбезпеки. Після документального ознайомлення з документами, які підтверджують невиконання відповідачем вимог постанови Кабінету Міністрів України № 391 від 25.04.2023. Позивач у межах трьохмісячного строку звернувся з даним позовом до суду. Вважає, що в даному випадку судом неправильно визначено момент, з якого необхідно обраховувати строк звернення до суду. Обґрунтовуючи наведене заявник посилався на практику Верховного Суду та власне її тлумачення. Поважних причин пропуску строку фактично не навів.

Вважаю, що цей адміністративний позов необхідно повернути позивачу, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX внесені зміни до норм КЗпП України.

Зокрема, частини перша та друга статті 233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом трьох місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.

Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Установлено, що спірні правовідносини стосуються періоду з 28.04.2023 по 02.04.2024 щодо невиконання п. 1 постанови Кабінету Міністрів України « «Деякі питання оплати праці працівників державних органів та органів місцевого самоврядування під час воєнного стану» від 23.04.2023 № 391 з урахуванням коефіцієнта 1,5 до посадового окладу позивача. Постанова розміщена на офіційному сайті КМУ, а відтак є загальнодоступною для відома.

Позивач наводить аргументи про те, що про порушення законодавства про оплату праці, виплату посадового окладу без застосування коефіцієнта 1,5, дізнався після отримання документів 16.08.2024 на адвокатський запит від 02.08.2024, однак такі твердження суд оцінює критично з огляду на таке.

Заробітна плата в розумінні частини першої статті 94 КЗпП України означає винагороду, яка обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», яка складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до постанови КМУ від 23.03.2023 № 361 затверджено підвищення розмірів посадових окладів з урахуванням коефіцієнтів, а відтак такий є складовою заробітної плати.

Отже, оклад є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі його розмір відомий особі, яка його отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення окладу чи був здійснений перерахунок, з яких складових він складається, як обрахований та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий розрахунок чи розрахунок складових.

Позивача призначено на посаду головного спеціаліста відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській (областях) з 05.03.2023.

Згодом, накази державного органу позивач почав виконувати тимчасово обов`язки начальника відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській (областях). Встановлено виплату за додаткове навантаження.

Посадовий оклад позивача на посаді головного спеціаліста згідно з штатного розпису становить з 01.03.2023 становив у сумі 5800,00 грн, з 01.01.2024 становив 13633,00 грн, з 02.04.2024 становить у сумі 20450,00 грн.

Відповідно до розрахункового листа позивача за квітень 2024 року та наступні місяці цього року посадовий оклад становить 20450,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

З огляду на викладене, суд прийшов до переконання про те, що позивач міг дізнатися про порушення свого права 01 травня 2024 року, отримавши заробітну плату за квітень 2024 року із посадовим окладом, який збільшений на коефіцієнт 1,5, що підтверджено доказами, які надані до адміністративного позову.

Разом із тим позивач звернувся до суду з цим позовом 10.09.2024, тобто із пропуском тримісячного строку.

Суд вважає за необхідне підкреслити, що законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 (справа Мельник проти України) погодився з тим, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. А також указав, що зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічна правова позиція викладено у постанові Верховного Верховний від 31.03.2021 (справа №240/12017/19, адміністративне провадження №К/9901/15971/20) дійшов до таких правових висновків.

Копія листа відповідача від 16.08.2024, яким надана відповідь на звернення позивача від 02.08.2024, свідчить про те, що позивач почав вчиняти активні дії, спрямовані на з`ясування обставин нарахування і виплати йому окладу, лише у серпні 2024 року. Лист відповідача від 16.08.2024 не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права, і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою у зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Пунктом 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Суд відмічає, що заробітна плата виплачувалась позивачу щомісячно, у зв`язку з чим позивач повинен був дізнатися про невиплату йому зазначеної доплати з 02.04.2024 не пізніше 01.05.2024.

Тримісячний строк для звернення до адміністративного суду почав свій відлік з 01.05.2024 і тривав до 31.07.2024.

З огляду на викладене вище, приходжу до переконання про те, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з позовною заявою за період з 28.04.2023 по 02.04.2024.

У рішенні Європейського суду з прав людини Чуйкіна проти України ((CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) 13 січня 2011 року ОСТАТОЧНЕ) вказано, що стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A № 18).

Доступ до правосуддя включає не лише можливість подати заяву до суду. На відміну від права на справедливий суд, право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може бути обмежено, зокрема, задля забезпечення нормального функціонування судової системи. Це включає часові обмеження, фінансовий тягар, вимоги щодо форми звернення тощо.

Наведене у сукупності дозволяє суду дійти висновку, що можливість звернення до суду з даним позовом за спірний період, залежала виключно від волевиявлення самого позивача.

Щодо поважності причин пропуску строку у зв`язку із запровадженням воєнного стану та території України, суд прийшов наступного.

Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість поновлення пропущеного процесуального строку лише у разі його пропуску з поважних причин.

Суд повторно відмічає, що причини пропуску строку є поважними, якщо обставини які зумовили такі причини є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Посилання апелянта на обставини введення в Україні воєнного стану наведені в загальному без конкретизації того, яким саме чином ці обставини вплинули на можливість виконання апелянтом своїх процесуальних обов`язків, та без надання належних і допустимих доказів на підтвердження таких обставин.

Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду.

Саме лише посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення строку на апеляційне оскарження для органу державної влади без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення військового стану вплинуло на роботу цього державного органу, що в свою чергу обумовило пропуск строку на подання апеляційної скарги.

Вищенаведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2022 року у справі №990/115/22.

Не підлягають врахуванню до спірних правовідносин висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 29.09.2022 у справі №500/1912/22, на які посилався позивач у заяві, оскільки стосуються правовідносин щодо визнання протиправними дій щодо виплати щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня у меншому розмірі та зобов`язання перерахувати виплати з урахуванням раніше виплаченої суми, що не є подібними для спірних обставин і регулюються іншими нормами права.

Інших поважних та об`єктивних причин для поновлення строку звернення до суду позивачем не зазначено, доказів на їх підтвердження не надано, тому суд дійшов висновку про неповажність наведених позивачем підстав для поновлення строку звернення до суду, внаслідок чого у задоволенні заяви про поновлення такого строку слід відмовити.

Отже, позивачем недоліки не усунено, так як причини пропуску строку звернення до суду за вищевказаний період, вказані в клопотанні позивача, суд визнає не поважними.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу

За наведених обставин, позовну заяву необхідно повернути позивачу.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 122, 123, 165, 169, 186, 293-295 КАС України,

п о с т а н о в и в:

у клопотанні представника позивача про поновлення строку звернення до суду із адміністративним позовом відмовити.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Ухвала складена та підписана суддею 26.09.2024.

Суддя М. І. Садова