Справа № 726/1504/24
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 726/1504/24

Головуючий у 1-й інстанції: Асташев С.А.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

26 вересня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Смілянця Е. С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 22 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 210-1 КУпАП,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому позивач просив визнати протиправною та скасувати постанову №456 від 10 травня 2024 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.210-1 КУпАП.

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 22.07.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції, 10 травня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_2 винесено постанову № 456 про накладення на гр. ОСОБА_1 штрафу у сумі 5 100 грн за те, що 06.05.2024 о 15:00 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 гр. ОСОБА_1 відмовився від отримання направлення № 438 для проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеня придатності до військової служби під час мобілізації, тобто останній порушив вказані правила військового обліку в особливий період. Зазначено, що своїми протиправними діями (бездіяльністю) ОСОБА_1 порушив вимоги абз. 3 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч.5 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», абз. 3 пп. 3.1. 3.2. глави 3 розділу ІІ наказу МОУ №402 від 14.08.2008 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України» та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 210-1 КУпАП.

Не погодившись із прийнятою постановою, позивач звернувся до суду з позовом про її скасування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано будь-яких належних доказів, які б спростовували факт вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210-1 КУпАП, а відповідачем доведено правомірність свого рішення, спростовано твердження позивача про порушення його прав, тому відсутні підстави для задоволення даного адміністративного позову.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

За приписами ч.7 ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Відповідно до п.1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно із ч.1 ст.210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію - тягне за собою накладення штрафу на громадян від десяти до тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч.2 ст.210-1 КУпАП повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, - тягне за собою накладення штрафу на громадян від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно із абз.11 ст.1 Закону України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні розпочався із 17.03.2014, коли було оприлюднено Указ Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію".

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який триває на час ухвалення рішення судом.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що позивачу інкримінується порушення вимог абзацу 3 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч.5 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та абз.3 підпункту 3.1 та підпункту 3.2 глави 3 розділу ІІ Наказу МОУ №402 від 14.08.2008 «Про затвердження Положення про військо-лікарську експертизу в Збройних Силах України».

Так, відповідно до абзацу 3 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції чинній на момент складення оскаржуваної постанови), громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України.

Згідно із ч. 5 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

З Наказу МОУ №402 від 14.08.2008 «Про затвердження Положення про військо-лікарську експертизу в збройних Силах України» вбачається, що підпункт 3.1. передбачає, що Медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням керівників ІНФОРМАЦІЯ_3 на збірних пунктах районних (міських) ІНФОРМАЦІЯ_4 або за місцем провадження медичної практики у закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності лікарями, які включаються до складу ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У підпункт 3.2 зазначеного Наказу визначено, що Повторний медичний огляд військовозобов`язаних проводиться один раз на 5 років ВЛК районних, міських ІНФОРМАЦІЯ_4 . Офіцери запасу підлягають повторному медичному огляду зазначеними ВЛК під час чергового атестування, а рядовий, сержантський та старшинський склад запасу - у разі зміни призначення.

Отже стосовно інкримінованого позивачу порушення вимог абзацу 3 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч.5 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та підпункту 3.1 та абз.3 підпункту 3.2 глави 3 розділу ІІ Наказу МОУ №402 від 14.08.2008 «Про затвердження Положення про військо-лікарську експертизу в збройних Силах України», слід зазначити наступне.

Так, відповідно до даних Довідки №7706- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 був зареєстрований як ВПО за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Також суду надано копію направлення ІНФОРМАЦІЯ_2 № 249 від 13.04.2022, згідно із яким ОСОБА_1 13.04.2022 направлявся для встановлення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я в ЗСУ у зв`язку із постановкою на військовий облік (а.с.15).

Відповідно до даних Довідки ВЛК №320 від 26.04.2022 ОСОБА_1 за результатами проведеного медичного огляду ВЛК 26.04.2022, на підставі статті 39 «а», 74 «б», 41 «б» графи ІІ Розкладу хвороб визнаний непридатним до військової служби із виключенням з військового обліку (а.с.9-10).

Отже, матеріалами справи підтверджується той факт, що у 2022 році ОСОБА_1 пройшов ВЛК і за рішенням комісії його було визнано непридатним до військової служби та виключено з військового обліку, відтак, доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку є необгрунтованими, оскільки не підтверджені належними доказами.

Водночас, суд наголошує, що "виключений з військового обліку" означає, що особа втрачає статус військовозобов`язаного та на неї не поширюються обов`язки з військового обліку.

Беручи до уваги викладене вище, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо віднесення позивача до військовозобов`язаних осіб, що перебувають на військовому обліку.

Тому, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності у позивача обов`язку одержати направлення на ВЛК.

Таким чином, безпідставним є вручення позивачу направлення для проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеня придатності до військової служби під час мобілізації, оскільки 26 квітня 2022 року він вже проходив військово-лікарську комісію та визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.

Отже, в ході розгляду адміністративної справи, факт вчинення позивачем адмінправопорушення передбаченого ч. 2 ст.210-1 КУпАП свого підтвердження не знайшов.

Частиною 3 ст. 286 КАС України визначено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Приймаючи до уваги ту обставину, що під час розгляду справи встановлено як безпідставність так і необґрунтованість постанови №456 від 10.05.2024 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 5100,00 грн., вона підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю у зв`язку з відсутністю в діях позивача події складу адміністративного правопорушення.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні позову.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта з приводу порушення процедури розгляду справи, оскільки при складанні протоколу щодо позивача останнього повідомлено про розгляд справи про адміністративне правопорушення щодо нього, роз`яснено його права та обов`язки, а тому його неявка у день винесення постанови не перешкоджала розгляду справи. Крім того, у протоколі вказано про те, що ОСОБА_1 відмовився від підпису та отримання його копії, що не заборонено законодавством, а така відмова підтверджена підписами свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове судове рішення або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з підстав неправильного застосування норм матеріального права, та прийняття нової постанови про задоволення позовних вимог.

Частиною 1 статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 6 цієї правової норми закріплено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегією суддів встановлено, що позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 605,6 грн, що підтверджується квитанцією від 17.06.2024 №N1JGH4659M, а також судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 908,4 грн, що підтверджується квитанцією від 31.07.2024 №144399770.

За вказаних обставин, зважаючи на скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, про задоволення позову, з відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 1514 грн.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 22 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 у справі про адміністративне правопорушення №456 від 10 травня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 - закрити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1514 грн (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять гривень) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття і не може бути оскаржена відповідно до частини 3 статті 272 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О. Смілянець Е. С.