Справа № 200/1977/24
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року справа №200/1977/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Компанієць І.Д., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року (повне судове рішення складено 24 червня 2024 року) у справі № 200/1977/24 (суддя в І інстанції Галатіна О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі відповідач-1) та Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі відповідач-2), в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №35 від 21.03.2024 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.12.2023 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, визначивши право на пенсію на пільгових умовах за Списком №2 при досягненні віку 50 років відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XII), з урахуванням рішення Конституційного суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 та зарахувати до страхового стажу період догляду за дитиною з 05.12.1992 по 04.12.1995, періоди одержання допомоги по безробіттю з 14.03.1996 по 25.07.1996 та з 02.01.2000 по 29.06.2000, до пільгового стажу роботи за Списком №2 період роботи з 08.08.1996 по 14.09.1998 на ш. «Торецька» в/о «Дзержинськвугілля» в якості поверхневого гірника з виборки породи, до страхового та пільгового стажу роботи за Списком №2 період роботи з 01.10.2021 по 09.04.2022 у ВП «шахта «Торецька» ДП «Торецьквугілля» в якості поверхневого лампівника.

Обґрунтовуючи позов позивач посилалась на те, що вона звернулась до Пенсійного фонду із заявами про призначення пенсії на пільгових умовах. Однак рішеннями відповідачів відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з недосягненням пенсійного віку, разом з цим, до Списку №2 не зараховано певні періоди роботи позивача. При цьому, позивач посилалась на рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №35 від 21.03.2024 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію з 08.12.2023 року (з дати звернення за призначенням пенсії) на підставі п. «б» ст. 13 Закону № 1788-XII в редакції, яка діяла до ухвалення Закону № 213, зарахувавши до страхового стажу період догляду за дитиною з 05.12.1992 по 04.12.1995, періоду одержання допомоги по безробіттю з 02.01.2000 по 29.06.2000, до пільгового стажу роботи за Списком №2 період роботи з 08.08.1996 по 14.09.1998 на ш. «Торецька» в/о «Дзержинськвугілля» в якості поверхневого гірника з виборки породи, до страхового та пільгового стажу роботи за Списком №2 період роботи з 01.10.2021 по 09.04.2022 у ВП «шахта «Торецька» ДП «Торецьквугілля» в якості поверхневого лампівника.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги наголошує на правомірності рішення про відмову в призначенні пенсії.

Зазначає, що до страхового стажу позивачки не може бути враховано:

- періоди отримання допомоги по безробіттю з 02.01.2000 по 29.06.2000, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 02.12.1997, оскільки дата наказу про припинення виплати (02.12.1999) календарно не відповідає даті припинення виплати).

Судом першої інстанції не враховано те, що до пільгового стажу не може бути зараховано період роботи з 08.08.1996 по 14.09.1998, згідно довідки від 19.02.2014 №6/91, оскільки відсутні накази про результати атестації робочих місць.

Відповідно до розрахунку стажу позивача, доданого до рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії №35 від 21.03.2024 період одержання позивачкою допомоги по безробіттю з 14.03.1996 по 25.07.1996 зараховано до страхового стажу.

Враховуючи те, що позивачка на момент звернення до пенсійного органу не досягла встановленого законодавством пенсійного віку (55 років), правові підстави для призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2 відсутні.

Таким чином, на думку апелянта, судом першої інстанції неправомірно зобов`язано орган Пенсійного фонду України призначити ОСОБА_1 пенсію з 08.12.2023 (з дати звернення за призначенням пенсії) на підставі п. «б» ст. 13 Закону № 1788-XII в редакції, яка діяла до ухвалення Закону № 213, зарахувавши до страхового стажу період догляду за дитиною з 05.12.1992 по 04.12.1995, періоду одержання допомоги по безробіттю з 02.01.2000 по 29.06.2000, до пільгового стажу роботи за Списком №2 період роботи з 08.08.1996 по 14.09.1998 на ш. «Торецька» в/о «Дзержинськвугілля» в якості поверхневого гірника з виборки породи, до страхового та пільгового стажу роботи за Списком № 2 період роботи з 01.10.2021 по 09.04.2022 у ВП «шахта «Торецька» ДП «Торецьквугілля» в якості поверхневого лампівника.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту сер. НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , 08.12.2023 звернулася із заявою з питання призначення пенсії за віком відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності документи позивачки щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах (подані 08.12.2023) розглядалися Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, яким прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 12.12.2023 за № 35.

Документи щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах, подані 04.01.2024, розглядалися Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області, яким прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії № 35 від 11.01.2024.

06.03.2024 позивачка повторно звернулася із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Розглянувши подані документи, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 21.03.2024 № 35.

Згідно вищезазначеного рішення, вік позивачки на момент звернення становив 50 років 03 місяці 11 днів. Страховий стаж 24 роки 21 день. Пільговий стаж 18 років 01 місяць 15 днів.

До страхового стажу позивачки не зараховано згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_1 період виплати допомоги по безробіттю з 14.03.1996 по 25.07.1996 (записи № 3-4), з 02.01.2000 по 29.06.2000 (записи № 10-11), оскільки зазначено один номер наказу на початок та закінчення виплати допомоги. Крім того, у записі № 11 дата наказу про припинення виплати (02.12.1999) календарно не відповідає даті припинення виплати (29.06.2000). До пільгового стажу не зараховано періоди роботи з 08.08.1996 по 14.09.1998 згідно довідки № 6/91 від 19.02.2024, виданої відокремленим підрозділом «Шахта «Торецька» ДП «Торецьквугілля», оскільки до заяви про призначення пенсії за віком не долучено копій наказів про результати атестації робочого місця. Щодо позовних вимог про зарахування до страхового стажу періоду догляду за дитиною з 05.12.1992 по 04.12.1995.

На підставі вищевикладеного, позивачці відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з недосягненням пенсійного віку та недостатньою кількістю страхового стажу.

Відповідно до копії трудової книжки сер. АК №062551 (в частині спірних періодів), Позивачка:

- з 14.03.1996 по 25.07.1996 - отримувала допомогу по безробіттю (запис 3-4);

- з 08.08.1996 по 14.09.1998 - працювала на шахті « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в/о «Дзержинськвугілля» в якості поверхневого гірника з виборки породи (6-7);

- з 02.01.2000 по 29.06.2000 - отримувала допомогу по безробіттю (запис 10-11);

- з 04.09.2020 по теперішній час - працює у ВП «Шахта «Торецька» ДП «Торецьквугілля» в якості поверхневого лампівника (запис 16).

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_4 від 22.12.1992 вбачається про народження доньки позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно розрахунку стажу позивачки (в частині спірних періодів) до страхового стажу зараховано період:

- з 14.03.1996 по 25.07.1996;

не зараховано до страхового стажу період:

- з 02.01.2000 по 29.06.2000 (відомості відсутні);

не зараховано до пільгового стажу період:

- з 08.08.1996 по 14.09.1998;

не зараховано до страхового та пільгового стажу період:

- з 01.10.2021 по 09.04.2022 (відомості відсутні).

Спірним питанням по цій справі є правомірність відмови відповідача у призначенні пенсії на пільгових умовах та зарахуванні до пільгового та страхового стажу за Списком №2 певних періодів роботи.

При ухваленні рішення апеляційний суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.

Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише відповідачем-2. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій задоволені позовні вимоги. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян на соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки, визначені у Законі № 1788-XII.

Як передбачено Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 384/2011, Пенсійний фонд України (його територіальні органи) входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Одними з основних завдань Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску; керівництво та управління солідарною системою загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; призначення (перерахунок) пенсій, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством.

Відповідно до покладених завдань і функцій, саме Пенсійний фонд України є суб`єктом владних повноважень у сфері правовідносин щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому згідно з вимогами частини 2 статті 4 КАС України їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначаються періоди, з яких складається страховий стаж. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше (ч. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Щодо зарахування до пільгового стажу позивачки за Списки №2 спірних періодів з 08.08.1996 по 14.09.1998 та з 01.10.2021 по 09.04.2022, так як відсутні документи про атестацію робочих місць.

Як вже встановлено судами та зазначено вище, згідно записів трудової книжки позивача сер. АК №062551 (в частині спірних періодів), позивачка:

- з 08.08.1996 по 14.09.1998 - працювала на шахті «Торецька» в/о «Дзержинськвугілля» в якості поверхневого гірника з виборки породи (6-7);

- з 04.09.2020 по теперішній час - працює у ВП «Шахта «Торецька» ДП «Торецьквугілля» в якості поверхневого лампівника (запис 16).

Відповідно слід наголосити, що трудова книжка позивача містить достатні дані для визначення періодів роботи в якості пільгового стажу без надання відповідних уточнюючих довідок.

Поряд з цим, суд зауважує, що відповідно до Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці та Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України (далі - Мінпраці) від 01.09.1992 №41, основна мета атестації полягає в регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах. При цьому, відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Згідно зі статтею 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено адміністративну відповідальність керівників суб`єктів господарювання. Порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У разі, якщо непроведення атестації мало своїм наслідком заподіяння шкоди здоров`ю працівнику, керівник підприємства може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за статтею 271 Кримінального кодексу України.

Аналіз норм Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці свідчить про те, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо.

При цьому особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку №2, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.

Аналогічний висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 705/4946/16-а.

Питання щодо наявності у особи права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах у разі непроведення атестації робочого місця було предметом розгляду у Великій Палаті Верховного Суду.

З цього приводу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 (справа № 520/15025/16-а, провадження №11-1207апп19), здійснивши аналіз зазначених норм дійшла висновку про те, що роботодавець, який використовує найману оплачувану працю, зобов`язаний створювати безпечні та здорові умови праці, а за неможливості цього - поінформувати працівника під розписку про такі умови праці, а саме про наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Окрім того, роботодавець зобов`язаний поінформувати працівника про пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, в тому числі право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років.

Сукупність правових норм, про які йшлося у параграфах 32, 34, 36, 37, 45, 50, 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 дозволяє дійти висновку, що атестація робочого місця є важливим запобіжником порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах. Проте, розуміючи положення пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» - «за результатами атестації робочих місць» як обмежувальний захід при призначенні пільгової пенсії, держава покладає відповідальність за непроведення атестації, та відповідно, надмірний тягар, на пенсіонера (позивача у цій справі).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Урахувавши усе вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 дійшла висновку про те, що особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком № 2, відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Відтак Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 10 вересня 2013 року у справі № 21-183а13, від 25 листопада 2014 року у справі № 21-519а14, від 10 й 17 березня 2015 року у справах № 21-51а15, та № 21-585а14, від 14 квітня 2015 року у справі № 21-383а14, від 02 грудня 2015 року у справі № 21-1329а15, від 10 лютого 2016 року у справі № 21-5432а15 та від 12 квітня 2016 у справі № 21-6501а15, щодо відсутності підстав для призначення пенсії на пільгових умовах з огляду на відсутність результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці.

Також, судом встановлено, що відповідно до роздруківки з довідки ОК5 (в частині спірного періоду), вбачається, що роботодавцем за Позивачку не сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне страхування.

Поряд із цим, зазначено про пільговий характер роботи Позивачки у зазначений період за кодом підстави для обліку спецстажу ЗП3013Б1.

Згідно абз.1 ч.1 ст.24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону № 1058).

За приписами ч. 6 ст. 20 Закону № 1058 страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (ч.12 ст.20 Закону № 1058).

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон № 2464) страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Зокрема ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці.

Як передбачено частиною 2 ст. 25 Закону № 2464 у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Податковим кодексом України встановлено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (п. 171.1 ст. 171).

Згідно ч. 1 ст. 16 Закону № 1058 застрахована особа має право, зокрема, отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, у тому числі в письмовій формі; вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку.

За змістом вищезазначених норм вбачається, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Таким чином суд наголошує, що обов`язок по сплаті страхових внесків не може обмежувати права робітника на отримання пенсійних виплат.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства та встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідачем неправомірно не розглянуто питання щодо зарахування періодів роботи з 08.08.1996 по 14.09.1998 та з 01.10.2021 по 09.04.2022 до страхового та пільгового стажу за Списком №2.

Щодо наявності підстав для зарахування позивачці до страхового стажу часу догляду за дитиною з 05.12.1992 по 04.12.1995.

Судами встановлено, що відповідно свідоцтва про народження НОМЕР_4 від 22.12.1992 вбачається про народження доньки позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Отже, позивачка не працювала у зв`язку з доглядом за дитиною з 05.12.1992 по 04.12.1995.

ГУ ПФУ у Львівській області відмовило у зарахуванні до страхового стажу часу догляду за дитиною.

В рішенні, яке є предметом спору, пенсійний орган зазначив, що період догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку не зарахований до страхового стажу, оскільки свідоцтво про народження дитини не містить відмітки про видачу паспорта.

На переконання суду, така відмова є протиправною.

Так, відповідно до абз.1 ч. 4 ст. 24 Закону № 1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з п. «ж» ч. 3 ст. 56 Закону № 1788 до стражу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Абз. абз. 1-3 п. 11 Порядку № 637 визначено, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі:

свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть);

документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

Згідно з абз. абз. 9-12 п. 11 Порядку № 637 документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, і те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював, є:

виписка з трудової книжки;

відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією;

інформація із системи персоніфікованого обліку.

Що ж стосується спірного періоду, впродовж якого позивач не працювала у зв`язку з доглядом за дитиною, слід зауважити, що навіть для підтвердження страхового стажу непрацюючої матері законодавство не вимагає подання свідоцтва про народження дитини «з відміткою про видачу паспорту».

До того ж п. 11 Порядку № 637 чітко встановлює, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, крім документа про те, що мати не працювала, підтверджується свідоцтвом про народження дитини або паспортом, а у разі смерті дитини - свідоцтвом про смерть.

Наведене вище зумовлює висновок, що пенсійний орган відмовив позивачці у зарахуванні до страхового стажу періоду догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 05.12.1992 по 04.12.1995 без будь-якого правового підґрунтя.

Беручи до уваги, що предметом розгляду пенсійного органу були свідоцтво про народження дитини та трудова книжка позивача, які були надані разом з заявою про призначення пенсії, висновок відповідача про те, що для зарахування до страхового стажу часу догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, позивач має надати копію паспорта дитини, або зазначити в заяві інформацію, що підтверджує факт догляду непрацюючої матері за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, не ґрунтується на нормах законодавства, зокрема, п. 11 Порядку № 637.

Таким чином, окружний суд дійшов правильного висновку, що позивач має право на зарахування до страхового стажу часу догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 05.12.1992 по 04.12.1995, тобто того часу, впродовж якого позивач не працювала.

Щодо не зарахування до страхового стажу роботи періодів отримання допомоги по безробіттю з 14.03.1996 по 25.07.1996 та з 02.01.2000 по 29.06.2000.

Відповідно до частини 1 статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також […] період одержання допомоги по безробіттю […].

Згідно з частиною 1 статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідно до пункту 1.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція № 58), питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників», цією Інструкцією та іншими актами законодавства.

Пунктами 2.3, 2.4 Інструкції № 58 встановлено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно з підпунктом «е» пункту 2.18 Інструкції № 58 до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів такі записи безробітним особам про період одержання допомоги по безробіттю заноситься у трудову книжку органом державної служби зайнятості населення.

Згідно з пунктом 2 постанови правління Пенсійного фонду України від 03.12.2013 №25-2 «Про визнання такою, що втратила чинність, постанови правління Пенсійного фонду України від 08 жовтня 2010 року №22-2», зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2013 року за № 2141/24673, облік застрахованих осіб, звіти щодо сум нарахованих внесків та сум нарахованих внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за періоди до 01 січня 2011 року ведуться відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 10 червня 2004 року № 7-6 «Про затвердження Порядку формування та подання органам Пенсійного фонду України відомостей про застраховану особу, що використовуються в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 серпня 2004 року за № 1000/9599, та постанови правління Пенсійного фонду України від 05 листопада 2009 року № 26-1 «Про порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованих внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування органам Пенсійного фонду України», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2009 року за № 1136/17152.

У спірному рішенні відповідач зазначив, що до страхового стажу позивача не зараховано період отримання допомоги по безробіттю з 02.01.2000 по 29.06.2000, оскільки зазначено один номер наказу на початок та закінчення виплати допомоги. Крім того, у записі № 11 дата наказу про припинення виплати (02.12.1999) календарно не відповідає даті припинення виплати (29.06.2000).

Судами встановлено, що згідно записів трудової книжки сер. АК №062551 (в частині спірних періодів), позивачка:

- з 14.03.1996 по 25.07.1996 отримувала допомогу по безробіттю (запис 3-4);

- з 02.01.2000 по 29.06.2000 отримувала допомогу по безробіттю (запис 10-11);

Також, слід звернути увагу на те, що позивач просить зарахувати період отримання допомоги по безробіттю за період, який підтверджується записами в трудовій книжці.

На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Правовий висновок про те, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, викладений в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 по справі № 677/277/17.

Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а та від 04.09.2018 у справі № 423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Враховуючи те, що відмова у зарахуванні періоду отримання допомоги по безробіттю з посиланням на порушення вимог законодавства в частині заповнення трудової книжки, не ґрунтується на положеннях чинного законодавства, окружний суд дійшов правильного висновку, що період отримання допомоги по безробіттю з 02.01.2000 по 29.06.2000 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Щодо позовних вимог про застосування під час вирішення питання про призначення пенсії норм п. «б» ч. 1 ст. 13 Закону № 1788-XII.

До спірних правовідносин суд застосовує норми матеріального права з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених в постанові Великої Палати Верховного суду від 03 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20.

3 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон № 2148, що доповнив Закон № 1058 розділом XIV-1, який містить п. 2 ч. 2 ст. 114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».

За приписами ст. 12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з п. «б» ст. 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом № 213, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений п. «б» ст. 13 Закону № 1788-XII вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

Відповідно до п. 1 резолютивної частини Рішення КСУ № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14 пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213.

Згідно з п. 3 резолютивної частини Рішення КСУ № 1-р/2020 застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213 для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-XII, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (п. 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-XII з урахуванням Рішення КСУ № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні Конституційного Суду України).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-XII з урахуванням Рішення КСУ № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058 з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (п. 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, п. 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-XII з урахуванням Рішення КСУ № 1-р/2020, а не Закону № 1058.

Велика Палата Верховного Суду відхилила доводи пенсійного органу про те, що відповідно до ст. 5 Закону № 1058 дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону; виключно цим Законом визначаються, зокрема: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком. Адже Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що Закон № 1788 був прийнятий раніше за Закон № 1058.

Велика Палата Верховного Суду також не погодилась з посиланням пенсійного органу на абзац другий пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058, відповідно до якого положення Закону № 1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом № 2148 мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку пенсійного органу, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону № 1788 відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону № 1788 всі інші положення, чого зроблено не було.

Згідно спірного рішення про відмову у призначенні пенсії від 21.03.2024 № 35, вік позивачки на момент звернення становив 50 років 03 місяці 11 днів. Страховий стаж 24 роки 21 день. Пільговий стаж 18 років 01 місяць 15 днів.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 35 від 21.03.2024 про відмову у призначенні пенсії, яким позивачці відмовлено в призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку за норами п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058 у зв`язку з недосягненням пенсійного віку, підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Поряд із цим, судами встановлено, що на момент звернення позивачки 08.12.2023 із заявою про призначення пенсії, вік останньої становив 50 років та був наявний необхідний страховий та пільговий стаж.

Враховуючи встановлені фактичні обставини, позивачка набула право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «б» ст. 13 Закону № 1788-XII, оскільки на час звернення за призначенням пенсії вона досягла 50-річного віку та набула необхідний страховий і пільговий стаж.

Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є покладання на відповідача обов`язку призначити ОСОБА_1 пенсію з 08.12.2023 (з дати звернення за призначенням пенсії) на підставі п. «б» ст. 13 Закону № 1788-XII в редакції, яка діяла до ухвалення Закону № 213, зарахувавши до страхового стажу період догляду за дитиною з 05.12.1992 по 04.12.1995, періоду одержання допомоги по безробіттю з 02.01.2000 по 29.06.2000, до пільгового стажу роботи за Списком №2 період роботи з 08.08.1996 по 14.09.1998 на ш. «Торецька» в/о «Дзержинськвугілля» в якості поверхневого гірника з виборки породи, до страхового та пільгового стажу роботи за Списком №2 період роботи з 01.10.2021 по 09.04.2022 у ВП «шахта «Торецька» ДП «Торецьквугілля» в якості поверхневого лампівника.

Застосовуючи цей спосіб захисту порушеного права, суд виходить з того, що судовий захист має бути ефективним, зокрема виключати повторне звернення до суду, а також враховує положення ч. 2 ст. 9 КАС.

Крім того, саме такий спосіб захисту порушеного права застосований Верховним Судом за наслідками розгляду зразкової справи.

Відповідно до ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Згідно ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року у справі № 200/1977/24 залишити без змін.

Повне судове рішення 26 вересня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

І. Д. Компанієць

Т. Г. Гаврищук