Справа № 160/23298/24
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови,-
27 серпня 2024 року представник ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якій просить:
визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Васильєва Сергія Олеговича від 07.05.2024 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №74834182.
Виконавче провадження №74834182 відкрито для примусового виконання ухвали Київського районного суду міста Полтави від 06.02.2024 року у цивільній справі №202/2883/22, яка є ухвалою про забезпечення позову в цивільній справі.
Представник позивача зазначає, що оскільки ухвала про забезпечення позову є самостійним виконавчим документом та підлягає негайному виконанню, то в розумінні приписів пункту 1 частини 1 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір за вказаним виконавчим документом не повинен стягуватися, з огляду на що є протиправною та підлягає скасування постанова державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Васильєва Сергія Олеговича від 07.05.2024 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №74834182.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року заяву представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду задоволено, поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду, провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, у порядку визначеному статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.
27 серпня 2024 року на адресу Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) направлено ухвалу про відкриття провадження по справі та примірник позовної заяви з додатками.
03 вересня 2024 року Соборним відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) отримано ухвалу про відкриття провадження по справі та примірник позовної заяви з додатками, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в системі "Електронний суд", яка міститься в матеріалах справи.
Протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття провадження, відповідач відзиву на позовну заяву не надав, із заявами та клопотаннями на адресу суду не звертався.
Відповідно до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи вищезазначене, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 - позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що з 19 вересня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 жовтня 2017 року шлюб розірвано.
Мають сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за місцем реєстрації матері.
Рішенням виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради №168 від 27 червня 2017 року «Про визначення участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 » встановлено ОСОБА_1 час для спілкування з малолітнім сином ОСОБА_3 1 раз на тиждень (субота або неділя) з 12.00 до 18.00 у присутності матері в м. Полтаві.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 липня 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 24 липня 2017 року до повноліття дитини.

Стягнуто аліменти з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на її утримання у розмірі 1/8 частини заробітку (доходів) щомісячно, починаючи стягнення з 24 липня 2017 року до досягнення дитиною ОСОБА_3 , трирічного віку.

Рішенням виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради №138 від 12 червня 2018 року «Про визначення участі батька у вихованні малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 » встановлено ОСОБА_1 час для спілкування з малолітнім сином Заскалкіним Тимуром 1 раз на тиждень з 12.00 до 17.00 (за попередньою домовленістю між батьками ) в м. Полтаві без присутності матері.

Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 06 лютого 2024 року по справі №202/2883/24, заяву про забезпечення позову задоволено та ухвалено:

Забезпечити позов ОСОБА_2 шляхом визначення часу спілкування малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісячно: кожної другої суботи з 12.00 години до 18.00 години, кожної другої неділі з 12.00 години до 18.00 години, без присутності батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та інших осіб, зобов`язавши батька дитини ОСОБА_3 , передавати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до визначеного судом часу спілкування, з моменту постановлення даної ухвали та до набрання рішенням у справі законної сили.

Державний виконавець Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Васильєв Сергій Олегович, розглянувши заяву про примусове виконання, 24 квітня 2024 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №74834182 на підставі виконавчого документу: ухвали №202/2883/22 виданої Київським районним судом м.Полтави 06 лютого 2024 року, яким передбачено: Забезпечити позов ОСОБА_2 шляхом визначення часу спілкування малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісячно: кожної другої суботи з 12.00 години до 18.00 години, кожної другої неділі з 12.00 години до 18.00 години, без присутності батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та інших осіб, зобов`язавши батька дитини ОСОБА_3 , передавати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до визначеного судом часу спілкування, з моменту постановлення даної ухвали та до набрання рішенням у справі законної сили.

Державний виконавець Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Васильєв Сергій Олегович на підставі вказаної постанови встановив боржнику ( ОСОБА_1 ) 10-денний строк для виконання вимог вказаного рішення суду (ухвали).

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи. Постановою Державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Васильєва Сергія Олеговича від 07 травня 2024 року по ВП №74834182 постановлено стягнути з боржника: ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 16000,00 грн.

У подальшому рішенням Київського районного суду м.Полтави від 23 травня 2024 року в справі №202/2883/24, позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково та вирішено:

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , почергово з кожним з батьків, у такому порядку:

з 01 січня по 01 липня кожного року з батьком ОСОБА_1 за адресою його місця проживання.

з 01 липня по 01 січня кожного року з матір`ю ОСОБА_2 за адресою її місця проживання.

По завершенню періоду, протягом якого дитина ОСОБА_3 , 2016 року народження проживав з батьком чи матір`ю, той з батьків, з ким він проживав, зобов`язаний супроводити (привезти) дитину до місця проживання іншого з батьків та передати під фізичну опіку іншого з батьків.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів відмовити.

Пунктом 1 частини 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.

ОСОБА_1 вважає, що оскільки ухвала про забезпечення позову є самостійним виконавчим документом та підлягає негайному виконанню, то в розмінні приписів пункту 1 частини 1 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір за вказаним виконавчим документом не повинен стягуватися, з огляду на що постанова державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Васильєва Сергія Олеговича від 07.05.2024 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №74834182, є протиправною та підлягає скасування, у зв`язку з чим представник позивача звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно частини 6 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

За рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

У даному випадку, ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 06 лютого 2024 року по справі №202/2883/24, заяву про забезпечення позову задоволено та ухвалено:

Забезпечити позов ОСОБА_2 шляхом визначення часу спілкування малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісячно: кожної другої суботи з 12.00 години до 18.00 години, кожної другої неділі з 12.00 години до 18.00 години, без присутності батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та інших осіб, зобов`язавши батька дитини ОСОБА_3 , передавати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до визначеного судом часу спілкування, з моменту постановлення даної ухвали та до набрання рішенням у справі законної сили.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до приписів частини 1 статті 157 Цивільного процесуального кодексу України, ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до частини 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на момент відкриття виконавчого провадження, було визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Відповідно до частини 3 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Відповідно до частини 4 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

У даному випадку, державний виконавець Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Васильєв Сергій Олегович на підставі вказаної постанови встановив боржнику ( ОСОБА_1 ) 10-денний строк для виконання вимог вказаного рішення суду (ухвали).

Постановою Державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Васильєва Сергія Олеговича від 07 травня 2024 року по ВП №74834182, постановлено стягнути з боржника: ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 16000,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.

З урахуванням викладеного та враховуючи, що ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом, який підлягає негайному виконанню, суд відповідно до положень пункту 1 частини 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» приходить до висновку про необхідність визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Васильєва Сергія Олеговича від 07.05.2024 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №74834182.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до адміністративного суду із позовною заявою сплачено суму судового збору у розмірі 1211,20 грн., що документально підтверджується платіжною інструкцією АТ "Таскомбанк" №0061-1180-8437-4230 від 14 серпня 2024 року.

А отже, суд приходить до висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) () судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Васильєва Сергія Олеговича від 07.05.2024 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №74834182.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) () судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник