Справа № 320/22985/23
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2024 року № 320/22985/23

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Горобцової Я.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними дій, скасування постанови та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі також Відділ, відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), якими стягнуто грошові кошти ОСОБА_1 з банківського рахунку № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль», які складають її заробітну плату в загальній сумі 46 793, 57 грн.

- зобов`язати Голосіївський відділ державної виконавчої служби у -місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повернути ОСОБА_1 безпідставно стягнуті грошові кошти в загальній сумі 46 793, 57 грн з її банківського рахунку № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль», та складають її заробітну плату.

- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шевченка Максима Олександровича від 18 липня 2019 року про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_2 в загальній сумі 115 946, 42 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року відкрито спрощене провадження у справі з повідомленням сторін, призначено справу до розгляду.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду, прийнятою під час розгляду справи у судовому засіданні, постановлено продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про відсутність у відповідача повноважень на стягнення з позивача грошових коштів, які складають її заробітну плату, та про безпідставність оскаржуваного рішення з огляду на подальшу фактичну передачу виконавчого провадження на виконання до приватного виконавця.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач, у наданому суду відзиві, наголошує, що оскаржувані рішення та дії прийняті/вчинені ним відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені у наданому суду відзиві.

Такі доводи заперечені позивачем у наданій суду відповіді на відзив.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 59242799 з примусового виконання виконавчого листа № 26017773 від 21 вересня 2014 року, що виданий Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованості у розмірі 1 159 464, 20 грн. Постанову про відкриття виконавчого провадження було винесено 31 травня 2019 року.

18 липня 2019 року старшим державним виконавцем Відділу Шевченком Максимом Олександровичем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 115 946, 42 грн.

18 липня 2019 року, у зв`язку з надходженням до Відділу заяви стягувана про повернення виконавчого документу, виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

22 липня 2019 року виконавець ОСОБА_5 виніс постанову про відкриття виконавчого провадження щодо виконання постанови постанов про стягнення виконавчого збору у розмірі 115 946, 42 грн.

07 березня 2023 року старшим державним виконавцем Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Морозом Глібом Юрійовичем винесено постанову про арешт коштів боржника, згідно якої накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, що належать ОСОБА_1 . Межу суми накладення арешту визначено у розмірі 116 315, 42 грн.

08 березня 2023 року Виконавцем Морозом Г.Ю. надіслано платіжні інструкції до АТ «Райффайзен Банк Аваль» на примусове списання грошових коштів з рахунку позивача.

10 березня 2023 року позивач звернулась із заявою до Виконавця Мороза Г.Ю. про зняття арешту з карткового рахунку для зарахування заробітної плати, до якої було додано довідку №Д1-В43/29/1285, згідно якої на картковий рахунок позивача № НОМЕР_1 в UAH зараховується заробітна плата. Також, до заяви було додано історію по картковому рахунку № НОМЕР_1 з 22 липня 2019 року по 08 березня 2023 року, згідно якого, окрім іншого: 20 лютого 2023 року на картковий рахунок позивача зараховано заробітну плату в сумі 37 467, 34 грн. (включає в себе зарплату та премію за 2022 рік); 27 лютого 2023 року зараховано заробітну плату в сумі 13 381, 19 грн.

15 березня 2023 року списані грошові кошти у розмірі 46 793, 57 грн з рахунку позивача надійшли на рахунок Відділу.

15 березня 2023 року до Відділу позивач подала заяву про завершення виконавчого провадження та зняття арештів, підстави для чого вказала наступні: державний виконавець не виконав виконавчий лист Голосіївського районного суду м. Києва ні повністю, ні в частині, а тому підстави для стягнення виконавчого збору відсутні; виконавчий лист Голосіївського районного суду м. Києва перебуває на виконанні приватного виконавця Лановенко Людмили Олегівни, а тому подвійне стягнення виконавчого збору/основної винагороди незаконне.

16 березня 2023 року Виконавцем Морозом Г.Ю. винесено постанову про зняття арешту з коштів. Підставою для винесення такої постанови Виконавець Мороз Г.Ю. вказав те, що до відділу надійшла заява боржника з вх. № 8849 від 10 березня 2023 року про зняття арешту з рахунку у зв`язку з тим, що він є зарплатним. Виконавець Мороз Г.Ю. у постанові вказує, що до заяви додано довідку з ТОВ «Емердженс Аутсорсінг», відповідно до якої боржник отримує заробітну плату на рахунок в АТ «Райффайзен Банк Аваль», а також виписку по рахунку, відповідно до якої на вказаний рахунок надходить заробітна плата боржника.

17 березня 2023 року позивач подала до Відділу скаргу на незаконні дії державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору згідно виконавчого провадження № 59606640, арешт коштів боржника згідно постанови № 59242799 та незаконного списання 100% коштів заробітної плати з рахунку для зарахування заробітної плати на підставі платіжної вимоги № 81-15-8/4102.

01 квітня 2023 року позивач отримала від Відділу лист № 52160 від 30 березня 2023 року, яким у задоволені скарги позивача було відмовлено. Відмову мотивовано тим, що відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження, передбачені чинним законом України «Про виконавче провадження». Щодо доводів позивача у скарзі про неможливість стягнення грошових коштів, які складають заробітну плату позивача, у скарзі вказано, що постанову про арешт коштів позивача виконував АТ «Райффайзен Банк Аваль», який не визнав рахунок позивача та кошти на ньому такими, на які законом заборонено накладати арешт та звертати стягнення.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини 3 статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Стаття 70 Закону України «Про виконавче провадження» визначає розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника, який може складати не більше 20%, за виключенням виконавчих проваджень, в яких вирішується питання про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами.

Відповідно частини 1 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Інструкцією з організації примусового виконання рішень (затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року) (далі - Інструкція) передбачено можливість здійснення державним виконавцем контролю за правильним та своєчасним відрахуванням із заробітної плати та інших доходів боржника. Зокрема, згідно пункту 4 Інструкції - контроль за правильним і своєчасним відрахуванням із заробітної плати та інших доходів боржника здійснюється виконавцем за власною ініціативою, в тому числі за заявою стягувана шляхом перевірки правильності та своєчасності відрахувань підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами та фізичними особами - підприємцями, з якими боржник перебуває у трудових відносинах, про що складається відповідний акт.

Також, відповідно до пункту 8 Інструкції за кожною постановою про стягнення підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, з якими боржник перебуває у трудових відносинах, щомісяця та після закінчення строку відповідних виплат або у разі звільнення працівника подається окремий звіт про здійснені відрахування та виплати за встановленою формою (додаток 9).

Таким чином, законодавство покладає зобов`язання з контролю за виконанням стягнення з доходів боржника як на підприємство, установу, організацію, фізичну особу- підприємця, що здійснюють боржнику певні виплати, та зобов`язано направляти виконавцю щомісячні звіти про відрахування з таких доходів, так і на виконавця, який здійснює контроль шляхом отримання таких звітів та їх перевірки з точки зору правильності нарахувань та розміру стягнення. Саме такий звіт надає виконавцю можливість контролю за сумами заробітної плати, які нараховані боржнику за місцем отримання доходів та сумами стягнення, які здійснюються з цього доходу.

Виконавець має повноваження звернути стягнення на заробітну плату боржника лише за відсутності іншого майна, на яке можливо звернення стягнення та для виконання рішення про стягнення періодичних платежів, однак у розмірі не більше 20 відсотків за наявності одного виконавчого документа та 50 відсотків заробітної плати за наявності декількох виконавчих документів (зведене виконавче провадження). Таке стягнення здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Встановлення відрахувань у певному відсотковому визначенні від заробітної плати боржника покликане гарантувати людині право на своєчасне, у передбачені законом строки, одержання винагороди за працю, що становить одне з основних трудових прав людини, тому й законодавець обмежив розмір будь - яких утримань із заробітної плати, і таке обмеження є законодавчо встановленою забороною на накладення арешту на заробітну плату, що виплачена боржнику після таких утримань, або частину заробітної плати, що перевищує граничну межу таких відрахувань.

Накладення арешту на кошти, що складають заробітну плату боржника після здійснення утримань із неї за виконавчими документами та понад встановлений законом розмір для відрахувань із заробітної плати, є надмірним тягарем для боржника та порушенням його прав на одержання винагороди за працю та достойні умови життя.

Таким чином, не може бути накладений арешт на кошти, що складають заробітну плату боржника після фактичного здійснення утримань із неї за виконавчими документами та на усі кошти заробітної плати боржника поза межами дозволених законом розмірів відрахувань із такої заробітної плати, а якщо такий арешт накладений, то він має бути знятий. При цьому на кошти, що знаходяться на рахунках та які не є коштами, що складають заробітну плату, таке обмеження не розповсюджується.

Зняття арешту з коштів, що складають заробітну плату, здійснюється виконавцем відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі поданих боржником документів, підтверджуючих статус коштів виключно із заробітної плати, або на підставі повідомлення банку про заборону накладення арешту на такий рахунок відповідно до частини другої вищевказаної статті.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на кошти, що знаходяться на цьому рахунку, заборонено законом.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону, повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, накладення арешту на які заборонено, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону.

Також, виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

При цьому, передбачене абзацом 2 частини 2 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язання виконавця зняти арешт на підставі повідомлення банку не виключає зняття такого арешту на підставі повідомлення боржника, та й наслідками здійснення контролю за правильністю стягнення на підставі наданих звітів про стягнення, оскільки у відповідності до підпункту 1 частини 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з майна боржника або його частини є отримання ним документального підтвердження, що звернення стягнення на такі кошти боржника заборонено законом.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією, що викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 квітня 2022 року по справі № 756/8815/20.

Також, у названій вище постанові в пункті 77 суд касаційної інстанції робить правовий висновок, що у випадку, коли на стадії накладення арешту на грошові кошти боржника-фізичної особи, що знаходяться на рахунку боржника та є заробітною платою боржника, виконавцю не вдалось виявити правову природу (статус) цих грошових коштів, як коштів, на які накладення арешту заборонено законом, то арешт на такі грошові кошти підлягає зняттю на підставі відповідного повідомлення банку або заяви боржника з наданням ним відповідних документів на підтвердження цього та/або за результатами перевірки зазначених звітів.

Наведене прямо відповідає встановленим у даній справі обставинам, адже грошові кошти підлягали поверненню на підставі відповідного повідомлення позивача, до якого було додано відповідні документи на підтвердження їх походження у якості заробітної плати, що свідчить про правомірність заявлення позовних вимог у наведеній їх частині.

Окрім наведеного суд додатково акцентує увагу на такому.

Згідно поданих з позовною заявою доказів, вбачається, що:

- виконавець надіслав платіжну інструкцію на списання 116 315, 42 грн 08 березня 2023 року, в той же день банк отримав цю платіжну інструкцію;

- 10 березня 2023 року позивач звернулася до відповідача із заявою про зняття арешту з карткового рахунку для зарахування заробітної плати, разом з якою надала докази, що арешт накладений на рахунок, на який надходить заробітна плата;

- 15 березня 2023 року були списані грошові кошти позивача в сумі 46 793, 57 грн;

- 16 березня 2023 року виконавцем винесено постанову про зняття арешту з коштів, яка мотивована тим, що до відділу надійшла заява боржника за вх. № 8849 від 10 березня 2023 року про зняття арешту з рахунку у зв`язку з тим, що він є зарплатним.

Тобто, згідно постанови виконавця останній визнав, що на рахунок позивача надходить заробітна плата і що необхідно зняти арешт з нього, тільки це було здійснено після фактичного списання всієї суми коштів. Поряд з цим списано було лише 46 793, 57 грн, а не 116 315, 42 грн, яку повинна сплатити позивач відповідно до спірної постанови про стягнення виконавчого збору. Тобто, відповідач не став претендувати на погашення частини боргу, що залишилася, за рахунок заробітної плати позивача після списання 46 793, 57 грн.

Таким чином, відповідач у своєму відзиві суперечить своїм же доводам, оскільки згідно постанови від 16 березня 2023 року зняв арешт з коштів, що складають заробітну плату боржника, а у відзиві на позовну заяву вказує, що мав право списувати, всупереч положенням статей 68, 70 Закону України «Про виконавче провадження», грошові кошти боржника, що складають його заробітну плату.

Таким чином, суд доходить висновку про те, що накладення арешту та стягнення грошових коштів позивача, які складають її заробітну плату, відбулося всупереч чинному законодавству, а тому відповідні грошові кошти мають бути повернуті позивачу.

Щодо питання правомірності постанови від 18 липня 2019 року про стягнення виконавчого збору, суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Пунктом 5 частини 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий збір не стягується у разі виконання рішення приватним виконавцем.

Як передбачено у пункті 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу якщо, зокрема, стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчої документа.

За правилами частини 5 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Також, відповідно до частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як вже зазначалося вище, після повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі його заяви, стягувач подав виконавчий документ приватному виконавцю Лановенко Л.О., що підтверджується постановою про стягнення з боржника основної винагороди від 20 лютого 2020 року. Незважаючи на те, що приватний виконавець в цій постанові зазначив боржником лише ОСОБА_3 , вона безумовно стосується також і ОСОБА_1 , адже згідно виконавчого листа заборгованість з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стягнуто солідарно.

Верховним Судом сформовано судову практику за аналогічних обставин, коли виконавчий документ перебував на виконанні у державного виконавця та згодом, після повернення виконавчого документа стягувану у зв`язку з поданою ним заявою, виконавчий документ було подано на виконання приватному виконавцю.

Так, згідно постанови Верховного Суду від 13 квітня 2023 року по справі № 160/695/22, суд касаційної інстанції вказав: «Закон № 1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа... Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладення непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його права власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод. Вказана ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження та порушити такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і повага до людських прав (частина перша статті 6 КАС України). При цьому, згідно із пунктом 8 частини другої статті 2 КАС України суб`єкт владних повноважень повинен керуватися принципом пропорційності, зокрема дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Верховний Суд зазначає, що з-поміж учасників виконавчого провадження в рамках спірних правовідносин у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання саме боржник перебуває у найбільш уразливому становищі, якого зобов`язано сплатити двічі за виконання одного й того ж самого виконавчого документа.

Вказана проблематика зумовлена неповнотою законодавства і стосується також й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту (частина перша статті 2 КАС України), який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.

У цьому контексті Верховний Суд зауважує, що питання подвійного стягнення державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа є несправедливим з огляду на те, що стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких є неприпустимим. Тобто, у контексті вирішення адміністративного спору Верховний Суд дійшов висновку, що з точки зору дотримання засад виконавчого провадження, передбачених зокрема пунктом 5 частини першої статті 2 Закону № 1404-VІІІ, справедливим може бути лише стягнення однієї з вказаних сум».

Також, Верховний Суд у процитованій вище постанові, шляхом застосування аналогії закону, застосував до спірних правовідносин частину 8 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю, стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Крім того, Верховний Суд зауважив, що: «Застосування частини восьмої статті Закону № 1404-VІІІ до спірних правовідносин дає Верховному Суду підстави зробити такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується».

Аналогічний правовий висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року по справі № 320/6215/19.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У даній же справі фактичні обставини справи є подібними до фактичних обставин, про які йде мова в постановах Верховного Суду № 320/6215/19 від 21 липня 2022 року та № 160/695/22 від 13 квітня 2023 року. Зокрема, після повернення державним виконавцем виконавчого документа стягувачу, останній звернувся до приватного виконавця з цим же виконавчим документом з метою його примусового виконання.

Отже, суд доходить висновку про правомірність вимог щодо визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з позивача виконавчого збору, оскільки в інакшому випадку на неї покладатиметься подвійний обов`язок щодо його сплати, що є протиправним згідно наведеного вище правового регулювання.

Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних рішення та дій на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржувані рішення та дії не відповідають наведеним у частині 2 статті 2 КАС України критеріям.

Згідно зі статтею 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 2 187, 20 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (03022, місто Київ, вулиця Юлії Здановської, будинок 22/15; ) про визнання протиправними дій, скасування постанови та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), якими стягнуто грошові кошти ОСОБА_1 з банківського рахунку № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль», які складають її заробітну плату в загальній сумі 46 793, 57 грн (сорок шість тисяч сімсот дев`яносто три гривні п`ятдесят сім копійок).

Зобов`язати Голосіївський відділ державної виконавчої служби у -місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повернути ОСОБА_1 безпідставно стягнуті грошові кошти в загальній сумі 46 793, 57 грн (сорок шість тисяч сімсот дев`яносто три гривні п`ятдесят сім копійок) з її банківського рахунку № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль», та складають її заробітну плату.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шевченка Максима Олександровича від 18 липня 2019 року про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_6 в загальній сумі 115 946, 42 грн (сто п`ятнадцять тисяч дев`ятсот сорок шість гривень сорок дві копійки).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 понесені останньою судові витрати у розмірі 2 187, 20 грн (дві тисячі сто вісімдесят сім гривень двадцять копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.