Справа № 380/9979/24
Суддя: Москаль Ростислав Миколайович
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2024 рокусправа № 380/9979/24
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку письмового провадження) в місті Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі ВЧ НОМЕР_1 відповідач) з такими вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 04.09.2022 по 03.03.2023 (включно);

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 04.09.2022 по 03.03.2023 (включно).

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 (ВЧ НОМЕР_1 ) 03.09.2022. На момент виключення із списків особового складу із ОСОБА_1 не проведений повний розрахунок при звільненні, оскільки позивачу не було виплачене грошове забезпечення в розмірі 152472,35 грн.; ці кошти відповідач виплатив лише 28.04.2024 на виконання рішення суду у справі №380/14000/22. Позивач стверджує, що період з 03.09.2022 по 28.04.2024 є періодом затримки розрахунку при звільненні з роботи, просить суд стягнути з відповідача, на підставі ст. 117 КЗпП (в редакції, чинній з 19.07.2022), середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за шість місяців, що становить за підрахунками позивача 308402,71 грн.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов; стверджує, що на момент звільнення позивача з військової служби заборгованості по грошовому забезпеченню та спору щодо невиплачених сум між сторонами не було. Вважає, що норми статті 117 КЗпП України не застосовуються до спірних правовідносин, що виникли на стадії виконання судового рішення про присудження певних виплат.

Разом із відзивом відповідач подав клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду. Стверджує, що до цієї категорії спорів застосовується місячний строк звернення до суду, який слід обчислювати від 03.09.2022, тобто з моменту виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, де зазначив, що початок перебігу строку слід обчислювати від дати проведення відповідачем остаточного розрахунку з позивачем. Оскільки розрахунок був проведений 28.04.2024, а до суду із цим позовом ОСОБА_1 звернувся 10.05.2024 року, тому він не пропустив строку звернення до суду, визначеного у частині 5 статті 122 КАС України. Вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строків звернення до суду з цим позовом суд керується такими мотивами:

суд погоджується з аргументами відповідача про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати місячний строк звернення до суду, визначений частиною 5 статті 122 КАС України. При цьому, суд звертає увагу, що для встановлення початку перебігу строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі обставини: - невиплата належних працівникові сум при звільненні; - факт проведення з ним остаточного розрахунку. Тому початок перебігу місячного строку звернення до суду з цим позовом слід обчислювати не з дати виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, а з дати проведення з працівником остаточного розрахунку, оскільки це дає можливість обчислити період затримки розрахунку. Суд враховує, що остаточний розрахунок з позивачем при звільненні був проведений 28.04.2024, а позовна заява подана до суду через систему «Електронний суд» 10.05.2024. Отже, ОСОБА_1 не пропустив місячний строк звернення до суду, тому немає підстав для залишення його позову без розгляду.

Суд з`ясував зміст позовних вимог та заперечень на позов, дослідив долучені до матеріалів справи докази, оцінив їх в сукупності та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні правовідносини:

ОСОБА_1 з 02.03.2022 проходив службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 (ВЧ НОМЕР_1 ); на підставі наказу № 575-ОС від 03.09.2022 виключений із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення із 03.09.2022, цей день визначено остаточною датою закінчення проходження позивачем військової служби (а.с. 8).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2023 у справі №380/14000/22 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю, суд зобов`язав ВЧ НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 : - грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби із 03.03.2022 та звільненням із неї 03.09.2022, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2022 року; - допомоги на оздоровлення та компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки із включенням винагороди та індексації до складу місячного грошового забезпечення, як розрахункової величини для вказаних виплат.

ВЧ НОМЕР_1 на виконання рішення суду у справі №380/14000/22 нарахувала ОСОБА_1 грошове забезпечення, допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року та 28.04.2024 виплатила 152472,35 грн., що підтверджується випискою з карткового рахунку (а.с. 5).

При прийнятті рішення суд керується такими правовими нормами та мотивами щодо їх застосування до спірних правовідносин:

приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України в редакції, що діє після 19.07.2022, визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 14.03.2024 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/117663993) у справі №560/6960/23 сформував такі висновки:

«30. Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

30.1. «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. […]

38. Водночас Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі №560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

39. Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

40. Разом із тим, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями. […]

46. […] А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові».

Враховуючи наведені вище висновки касаційного суду щодо обрання релевантних норм права та їх застосування до спірних правовідносин суд при вирішенні цього спору керується такими мотивами:

- аргумент відповідача про незастосовність до спірних правовідносин норм статті 117 КЗпП є помилковим та суперечить усталеним та незмінним впродовж багатьох років висновкам касаційного суду, котрі в силу положень ст.ст. 2, 14, 242, 370 КАС України та частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» щодо обов`язковості судових рішень («Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права») є обов`язковими для відповідача та враховуються судом при прийнятті рішення;

- оскільки позивач 03.09.2022 року виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби, то відповідно до статті 116 КЗпП відповідач був зобов`язаний до цього дня провести повний розрахунок з військовослужбовцем до цього дня (включно). Отже, спірні правовідносини виникли 03.09.2022, в день звільнення позивача з військової служби;

- спірні правовідносини врегульовано статтею 117 КЗпП України в редакції, що діяла після набрання чинності закону Законом № 2352-ІХ, тобто після 19.07.2022 року (у редакції чинній на момент їх виникнення), згідно якої законодавець обмежив виплату середнього заробітку шістьма місяцями;

- КАС ВС розтлумачив, що починаючи з 19.07.2022 передбачена статтею 117 КЗпП компенсація стягується без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець несвоєчасно сплатив працівникові.

ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 03.09.2022, станом на цей день відповідач протиправно не виплатив позивачу грошове забезпечення, допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в загальній сумі 152472,35 грн. (ця обставина встановлена рішенням суду між тими ж сторонами, що набрало законної сили, та відповідно до статті 78 КАС України не підлягає доказуванню).

Грошове забезпечення, допомога на оздоровлення, матеріальна допомогу для вирішення соціально-побутових питань та компенсація за невикористані дні основної та додаткової відпустки із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року охоплюється поняттям «всіх сум, що належать працівнику при звільненні» в розумінні статті 116 КЗпП, тому затримка їх виплати є підставою для стягнення з відповідача компенсації за затримку розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України.

Період затримки розрахунку при звільненні обчислюється починаючи з першого дня після звільнення (з 04.09.2022) та триває до дати остаточного розрахунку (до 28.04.2024) та становить 603 календарних дні, що суттєво більше шести місяців.

На дату звільнення позивача з військової служби (03.09.2022) спірні правовідносини щодо нарахування середнього заробітку за час невиплати спірних сум грошового забезпечення регулюються статтею 117 КЗпП в редакції Закону №2352-IX, яка передбачає, що середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає стягненню, але не більш як за шість місяців.

Отже, період затримки розрахунку при звільненні, за який ОСОБА_1 слід виплатити компенсацію на підставі ст. 117 КЗпП в розмірі середньомісячного заробітку становить шість місяців.

Суд враховує, що позивач при поданні позову наполягав на тому, що належним способом захисту його прав є рішення суду зобов`язального характеру, а саме - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. Суд такий підхід не поділяє та при прийнятті рішення враховує висновок Верховного Суду у постанові від 16.07.2024 у справі №460/14438/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120408881) щодо застосування статті 117 КЗпП в контексті належного способу захисту права особи такого змісту:

« 35. Верховний Суд також не погоджується з висновками судів попередніх інстанції про те, що розрахунок суми компенсації є виключною компетенцією відповідача, як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. […]

39. Тому, застосований судами спосіб захисту у цій справі не вносить юридичної визначеності у спірні правовідносини та не забезпечує ефективного захисту прав та інтересів позивача від порушень з боку відповідача, оскільки суди попередніх інстанцій в ухвалених рішеннях не розрахували та не визначили конкретних сум середнього заробітку, які відповідач зобов`язаний нарахувати й виплатити ОСОБА_1, як це передбачено приписами статті 117 КЗпП України (розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору).».

Отже, обраний позивачем спосіб захисту його прав є неналежним, а позовні вимоги зобов`язального характеру не підлягають до задоволення. Разом з тим, попри допущену позивачем помилку щодо обрання способу захисту суд на підставі частини другої статті 9 КАС України для ефективного захисту прав та інтересів позивача від порушень з боку відповідача виходить за межі позовних вимог та вирішує спір, здійснюючи розрахунок конкретної суми компенсації, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Для визначення суми компенсації на підставі ст. 117 КЗпП, що підлягає стягненню на користь позивача, слід обчислити розмір середнього заробітку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

У пункті 4 розділу ІІІ Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); г) премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності); д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо; е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором; ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування; з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку; и) виплати, пов`язані з святковими та ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування; ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством); й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства; л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати; м) заробітна плата, яка нарахована за час роботи у виборчих комісіях, комісіях всеукраїнського референдуму; н) винагороди державним виконавцям; о) грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.

Суд враховує, що правове регулювання грошового забезпечення військовослужбовців здійснює Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон №2011) таким чином:

«Стаття 9. Грошове забезпечення військовослужбовців

1. Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

2. До складу грошового забезпечення входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

3. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

4. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. […]

Стаття 9-2. Винагороди військовослужбовцям під час дії воєнного стану (особливого періоду)

1. На період дії воєнного стану (особливого періоду):

а) військовослужбовцям щомісячно виплачується додаткова винагорода на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України;

б) військовослужбовцям виплачується винагорода за знищене (захоплене) озброєння та військову, бойову (спеціальну, спеціалізовану) техніку противника у розмірах від чотирьох до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.».

Зі змісту Порядку №100 очевидно, що він не встановлює правил обчислення «середнього грошового забезпечення військовослужбовців», а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин щодо визначення середнього заробітку військовослужбовця за аналогією закону.

Аналіз пунктів 3, 4 розділу ІІІ Порядку № 100 дозволяє зробити висновок, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються суми нарахованої заробітної плати та не враховуються виплати одноразового характеру.

В цьому контексті до «сум нарахованої заробітної плати» в розумінні пункту 3 Порядку №100 слід зарахувати такі постійні складові грошового забезпечення військовослужбовця, як:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення, що мають постійний характер.

Відповідно до наявних в справі відомостей (а.с.4) такими постійними складовими грошового забезпечення ОСОБА_1 за два повні місяці до є:

- за липень 2022 року посадовий оклад 4510 грн., оклад за військовим званням 1410 грн., надбавка за вислугу років 2664 грн., надбавка за особливості проходження служби 3433,60 грн., премія 9922 грн., індексація 1066 грн., всього 23005,60 грн.,

- за серпень 2022 року посадовий оклад 4510 грн., оклад за військовим званням 1410 грн., надбавка за вислугу років 2664 грн., надбавка за особливості проходження служби 3433,60 грн., премія 9922 грн., індексація 1281 грн., всього 23221,40 грн.

Водночас для цілей застосування п. 4 Порядку №100 не є постійними складовими грошового забезпечення військовослужбовця та при обчисленні середнього заробітку для цілей застосування статті 117 КЗпП не враховуються суми:

- допомога на оздоровлення, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань, винагорода за бойове чергування;

- винагороди на підставі статті 9-2 Закону №2011, що умови та підстави отримання яких визначаються Урядом (напр., Постановою від 28 лютого 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»).

Так, передбачена Постановою № 168 додаткова винагорода не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, що має постійний характер, оскільки виплачується лише у період дії воєнного стану, у розмірі, що не є сталим та щомісяця визначається пропорційно до днів, в які військовослужбовець ніс службу в певних умовах, залежно від виду та умов виконання завдань, а також не виплачується за низки умов (напр., у місяці, коли військовослужбовець вчинив дисциплінарні та інші проступки тощо). Розмір цієї додаткової винагороди щомісяця визначається наказами командирів (начальників) в залежності від наведених та інших передбачених законодавством умов. Суд враховує, що Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду (постанова від 02.06.2021 у справі № 240/11441/19; № в ЄДРСР 97357218) свого часу дійшов аналогічних висновків щодо правової природи винагороди за участь в антитерористичній операції (не є постійною і не має систематичного характеру, а її розмір залежить як від днів участі в антитерористичній операції, так і від виконаних завдань, що визначається наказом командира), що є аналогом додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168. Отже, передбачена статтею 9-2 Закону №2011 та врегульована Постановою №168 винагорода не має постійного характеру та в розумінні пункту 4 Порядку № 100 є одноразовою складовою грошового забезпечення, що не враховується при обчисленні середнього заробітку.

Отже, середньомісячний заробіток ОСОБА_1 для цілей застосування статті 117 КЗпП становить 23113,50 грн. ((23005,60+23221,40 грн)/2).

Відповідно, обчислений відповідно до встановлених статтею 117 КЗпП правил середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (але не більш як за шість місяців у випадку позивача) становить 138681 грн. (23113,50грн./місяць*6місяців).

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. З огляду на застосування підходів, викладених у постановах касаційного суду в цій категорії спорів, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 частково, з виходом за межі позовних вимог, та стягує на його користь середній заробіток за шість місяців.

З огляду на встановлені КАС України правила розподілу судових витрат понесені позивачем витрати на сплату судового збору стягуються за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст.9,19-20,22,25-26,90,139,229,241-246,250,251,255,295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 138681 (сто тридцять вісім тисяч шістсот вісімдесят одну) гривню.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 коп.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення до суду апеляційної інстанції. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяМоскаль Ростислав Миколайович