Справа № 260/2802/22
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 вересня 2024 року м. Ужгород№ 260/2802/22
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Луцович М.М.

при секретарі судового засідання - Пішта І.І.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивач - покинув зал судових засідань,

представник відповідача Радь О.І.,

перекладач Севостьянова В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , довідка про звернення за захистом в Україні №010915 від 21.01.2022) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України № 100-22 від 18 липня 2022 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України вирішити питання стосовно надання громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судами при вирішенні цього спору.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_1 в`їхав до України з сім`єю (сім`я ОСОБА_1 - дружина та діти є громадянами України) 02.09.2020 року за півроку до того як в росії його притягнули до кримінальної відповідальності, шляхом висунення обвинувачення відповідною постановою. Як випливає зі змісту ухвали від 16.06.22, якою ОСОБА_1 продовжено строк екстрадиційного арешту, вже після перебування ОСОБА_1 в Україні - 09.02.21, в росії заочно, без його присутності було ухвалено постанову про притягнення його в якості обвинуваченого. Вказує, що причина, через яку сім`я переїхала до України - опозиційна діяльність ОСОБА_1 . Він підтримував опозиційний рух ОСОБА_2 і приймав активну участь у агітаційній діяльності при його висуванні у кандидати в президенти росії на виборах 2018 р., в реєстрації партії «Россия будущего» та створенні її Тюменського відділення, де проживав з сім`єю, у волонтерській діяльності. Свідченням того, що ОСОБА_1 приймав активну участь в діяльності партії є листи-подяки від координатора штабу Тюменського регіонального відділення. Зокрема, лист від 23.05.2019, в якому висловлена подяка ОСОБА_3 за активну участь у реєстрації Тюменського регіонального відділення та волонтерську участь в мітингу під гаслом «Он нам не царь» в м. Тюмень. Також лист від 11.09.19 за проведення агітаційної діяльності та участь у мітингу на площі в м. Екатеринбург. Позивач наголошує, що став фактичним біженцем з країни походження у вересні 2020 року через побоювання у застосуванні стосовно нього владою росії політичних репресій чи побоювання тиску на членів його сім`ї, в період, коли вже тривали масові репресії в частині структур, створених О. Навальним, які розпочалися ще наприкінці 2019 року. Наголошує, що відповідач не всебічно вивчив документи справи, і його оцінка, що призвела до відмови у наданні ОСОБА_1 статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, - помилкова. Зазначає, що пред`явлення обвинувачення не стало для ГУДМС у Закарпатській області перешкодою для прийняття заяви ОСОБА_1 та ухвалення рішення про оформлення документів. З огляду на наведене, просить скасувати рішення Державної міграційної служби України № 100-22 від 18 липня 2022 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі з викликом сторін.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву від 22.08.2022, у якому зазначає, що ОСОБА_1 02 вересня 2020 легально, автомобільним транспортом прибув в Україну. Наприкінці листопада 2021 року позивача було затримано працівниками сектору міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Закарпатській області, оскільки значився у міжнародному розшуку з метою арешту та подальшої екстрадиції до російської федерації для вирішення питання про притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення протиправних дій у сфері господарської діяльності. 21 січня 2022 року через посадову особу Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань №9» позивач звернувся із заявою по визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Закарпатській області, у зв`язку з ліберальними політичними поглядами, які не співвідносяться з діючим режимом в росії та політичним переслідуванням в російській федерації. За результатами розгляду заяви, 18 липня 2022 року ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за № 100-22. Відповідач вказує, що на основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні походження (росія), співбесід по уточненню викладених позивачем фактів, можна зазначити наступне: позивач не надав достовірних чи правдоподібних фактів щодо особистого переслідування в країні походження, а звернення позивача за захистом в Україні це спосіб легалізації на території України та спосіб уникнути екстрадиції до країни громадянської належності. Твердження позивача внутрішньо узгоджені, однак позбавлені конкретики і носять загально-описовий характер. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представником позивача подано відповідь на відзив від 07 червня 2023 року, згідно якого вважає доводи, наведені у відзиві на позов, такими, що ґрунтуються на припущеннях. Вказує, що ОСОБА_1 не може бути екстрадований до російської федерації, оскільки він переслідується з політичних мотивів і немає гарантій, що він не буде підданий зверненню, яке заборонено статтями 3 і 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 p., а також відповідним конвенціям ООН, Ради Європи та протоколах до них.

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник.

Позивач у судове засідання з`явився, однак в подальшому покинув зал судових засідань без поважних на те причин.

Представник позивача у судове засідання, призначене на 20.09.2024 на 10:30 год., не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення такого. Станом на початок проведення судового засідання жодних заяв та клопотань від представника позивача з обгрунтуванням причин неявки до суду надіслано не було. У ході розгляду справи, о 12:02 год., представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи, однак таке передано судді після судового засідання. Судові засідання у межах даної справи неодноразово відкладалися за клопотаннями позивача та його представника.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву, наполягав на розгляді справи по суті.

На виконання вимог ч. 13 ст. 10 та ч. 1 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм правову оцінку.

ОСОБА_1 є громадянином Росії, ІНФОРМАЦІЯ_1 , християнин/православний, етнічна приналежність - росіянин, одружений. Проживає в Україні з дружиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка відповідно до рішення ГУ ДМС України від 15.02.2021 року набула громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» та документована тимчасовим посвідченням громадянина України. Разом з дружиною виховують троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживають в Україні та донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 проживає в Росії.

Документами, що посвідчують особу позивача є паспорт громадянина російської федерації НОМЕР_1 , виданий 29.11.2011 та закордонний паспорт громадянина НОМЕР_2 , виданий 30.03.2012 року, терміном дії до 30.03.2022 року.

02.09.2020 позивач легально, автомобільним транспортом прибув в Україну, а наприкінці листопада 2021 року позивача було затримано працівниками сектору міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Закарпатській області, оскільки такий значився у міжнародному розшуку з метою арешту та подальшої екстрадиції до російської федерації для вирішення питання про притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення протиправних дій у сфері господарської діяльності.

21.01.2022 року ОСОБА_1 звернувся із заявою по визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Закарпатській області через посадову особу Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань №9».

Відповідно до протоколу співбесіди від 21.01.2022 позивач 28.08.2020 виїхав автобусом з москви (росія) до мінська (білорусь) та з мінська (білорусь) до Чернівців (Україна). Повідомив, що з росії виїхав через свої ліберальні політичні погляди, переслідування його по політичних причинах. Вказав, що не перебуває в складі політичних партій, однак приймав участь у кількох мітингах: перший мітинг відбувся у 2017 році у Тюмені, називався «Він Вам не Демон», другий цього ж 2017 року був в Єкатеринбурзі Антикорупційний мітинг Навального. На запитання: «Чому Ви вирішили вийти на ці мітинги?» відповів, що підтримував усі політичні сили, які заявляли, що вони проти тих, хто очолював управління росії.

Відповідно до протоколу співбесіди від 27.01.2022 позивач повідомив, що його дружина та двоє дітей отримали громадянство України, дружина поверталася в росію після їх від`їзду, проблем на території росії у неї не було. На запитання «Чого Ви боїтесь після повернення в країну походження?» позивач сказав, що боїться ув`язнення та тортур, які проходять в російських тюрмах.

Згідно з листом Головного управління Національної поліції у Закарпатській області сектору міжнародного поліцейського співробітництва від 04.02.2022 № 60/106/13-2022, позивач за обліками Генерального секретаріату Інтерполу станом на 04.02.2022 року значиться в міжнародному розшуку з метою арешту та екстрадиції від 18.03.2021 року, країна ініціатор розшуку російська федерація.

Відповідно до протоколу співбесіди від 05.04.2022 позивач вказав про участь у мітингах та фінансування регіонального відділення партії «россия будущего» в Тюменській області. Таким надано копії листів-підтримки, підписані координатором штабу Тюменського регіонального відділення партії «россия будущего». Наголосив, що кримінальна справа щодо нього за ст. 159 КК РФ сфабрикована та не підтверджена жодними доказами.

07.04.2022 ГУ ДМС у Закарпатській області наказом № 24 продовжило строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина російської федерації ОСОБА_1 .

10.05.2022 ГУ ДМС у Закарпатській області у справі №2022UZ0001 складений Висновок про відмову у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

ДМС України прийняло рішення від 18.07.2022 № 100-22 про відмову у визнанні громадянина російської федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, у зв`язку із відсутністю стосовно нього умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Повідомленням від 26.07.2022 № 04.4/5 позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із рішеннями від 18.07.2022 № 100-22, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Даючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 12 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з частиною 6 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які відповідно до пункту 1.1. визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила № 649).

Пунктом 4.1. Правил № 649 визначено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференцзв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11).

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідно до п. 4.3 Правил № 649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підпунктом «е» п. 5.1 Правил № 649 визначено, що після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 20).

Висновок складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

У висновку викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено розгляд справи, погоджується керівником структурного підрозділу територіального органу, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується заступником керівника територіального органу ДМС, який відповідно до розподілу обов`язків спрямовує і координує діяльність структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, у постанові від 10.09.2021 у справі № 120/192/20-а Верховний Суд вказав, що Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає наступні етапи щодо заяви про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:

подання заяви про визнання біженцем або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту, та її прийняття уповноваженим органом (ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»);

оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Даний етап включає попередній (формальний) розгляд заяви, без розгляду заяви по суті (ст. 7-8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»);

безпосередньо розгляд заяви по суті та прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ст. 9-10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту за бажанням заявника участь у попередньому розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бере адвокат. Призначення адвоката для надання правничої допомоги заявникові здійснюється в установленому порядку.

Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Відповідно п. 5.1 до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 р. за № 1146/19884 Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу):

а) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви.

Співбесіда проводиться з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 та частинами третьою та четвертою статті 9 Закону.

Згідно з матеріалами справи 21.01.2022 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час співбесіди 21.01.2022 року позивач повідомив, що він приймав участь у кількох мітингах: перший мітинг відбувся у 2017 році у Тюмені, називався «Він Вам не Демон», другий цього ж 2017 року був в Єкатеринбурзі Антикорупційний мітинг Навального.

На запитання: «Чому Ви вирішили вийти на ці мітинги?» відповів, що підтримував усі політичні сили, які заявляли, що вони проти тих, хто очолював управління Росії. І це пов`язано з тим, що корупція в усіх ешелонах влади. Влада, по суті, була захоплена. Незмінність влади. І точилися репресії проти людей, які це все озвучували. Його турбувало головне питання: «Як у цьому беззаконні житимуть мої діти?».

Відповідно до протоколу співбесіди від 27.01.2022 позивач повідомив, що його дружина та двоє дітей отримали громадянство України, дружина поверталася в росію після їх від`їзду, проблем на території росії у неї не було. На запитання «Чого Ви боїтесь після повернення в країну походження?» позивач сказав, що боїться ув`язнення та тортур, які проходять в російських тюрмах.

Відповідно до протоколу співбесіди від 05.04.2022 позивач вказав про участь у реєстрації регіонального відділення у Тюменській області партії «россия будущего», у мітингах та фінансування регіонального відділення партії «россия будущего» в Тюменській області. Таким надано копії листів-підтримки, підписані координатором штабу Тюменського регіонального відділення партії «россия будущего». Наголосив, що кримінальна справа щодо нього за ст. 159 КК РФ сфабрикована та не підтверджена жодними доказами.

Зі слів позивача він не був членом жодної партії в росії, тільки підтримував партії, діяльність яких направлена на зміну режиму.

Позивачем надано копії листів-підтримки, підписані координатором штабу Тюменського регіонального відділення партії «россия будущего», у якому висловлюється вдячність заявнику за активну допомогу в реєстрації партії, а саме заснування її Тюменського регіонального відділення.

Натомість, при розгляді заяви позивача та з врахуванням зібраної інформації працівниками міграційної служби встановлено, що партія «россия будущего» з 2012 року намагається легалізуватися, але так і не була зареєстрована в Міністерстві юстиції РФ, отже діє на території РФ нелегально, а її регіональні відділення відповідно не зареєстровані, тобто факт реєстрації регіонального відділення у Тюменській області партії «россия будущего», залишається недоведеним.

Суд звертає увагу на те, що якщо під час першої співбесіди позивач в загальному розповідає про свою участь у мітингах, то під час співбесіди 05.04.2022 року вказує, що він здійснював фінансування проведення цих мітингів. Крім того, позивач розповідав тільки про ті мітинги, які висвітлювалися в засобах масової інформації, та крім того, позивач описував мітинги в загальних рисах та без жодної конкретизації подій. Хоча інформація по країні походження підтверджує, що в росії мають місце порушення права на мирні зібрання та свободу вираження, однак позивач під час співбесід не вдається в подробиці своєї громадянської позиції, а описує загальновідомі факти про виступи, які мають місце в країні та про свою участь в них, та, що сам став жертвою діючої системи росії.

При цьому, відповідно до відповіді сектору міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Закарпатській області позивач перебуває станом на 04.02.2022 за обліками Генерального секретаріату Інтерполу в міжнародному розшуку з метою арешту та екстрадиції від 18.03.2021 року, країна ініціатор розшуку РФ.

Одночасно Закарпатською обласною прокуратурою були надані матеріали екстрадиційної перевірки відносно громадянина РФ ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що прибувши до України у вересні 2020 року, позивач лише 21.01.2022 звернувся з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відповідача. При цьому вказане звернення відбулося після затримання позивача та взяття його під варту.

Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, перебуванням в Україні та часом звернення із заявою може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотиви звернення із вище згаданою заявою можуть бути іншими, зокрема пошук легалізації, уникнення примусового видворення до країни громадянської належності, а не отримання захисту.

Враховуючи вище зазначене, є обґрунтовані підстави вважати, що факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача і вказує на те, що дане звернення до міграційного органу обумовлене потребою у легалізації на території України чи уникнення екстрадиції до країни походження.

Крім того, суд не може лишити поза увагою той факт, що позивач після завершення строку перебування в Україні 90 діб не покинув територію України чи не вжив заходів щодо узаконення свого перебування, а продовжував проживати на території України нелегально до моменту його затримання органом поліції. Вказане свідчить про те, що позивач не вважав, що перебуває у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.

Водночас, суд зазначає, що жодних належних доказів на підтвердження участі ОСОБА_1 в мітингах, та затримання його співробітниками правоохоронних структур російської федерації із застосуванням тортур, нелюдського або такого, що принижує його гідність, поводження чи покарання, позивачем ані до міграційної служби, ані до суду не надано.

Докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні, як у матеріалах справи, так і не були надані відповідачеві при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

До того ж, позивачем не надано також жодних доказів які б свідчили, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що ОСОБА_1 змушений був прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Суд зазначає, що позивач безперешкодно прибув в Україну із країни громадянського походження на підставі паспорта громадянина російської федерації, що в свою чергу свідчить про відсутність політичного переслідування, жодних перешкод у виїзді з країни у позивача не було, а також проживання на території росії доньки позивача та виїзд до росії його дружини теж свідчать про відсутність політичного переслідування його сім`ї.

Верховний Суд у своїх постановах від 16.02.2018 у справі № 825/608/17, від 07.10.2019 у справі № 440/134/19, від 30.01.2020 у справі № 826/10336/18, від 01.07.2020 у справі № 420/3057/19 зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Слід зазначити, що відповідно до п.62 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН мігрант - це особа, яка з причин, які відрізняються від тих, які містяться у визначенні біженець, добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці.

Відповідно до п.65 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, переслідування відноситься до дій влади країни заявника.

Ні під час співбесіди, ні в заяві-анкеті не навів фактів, які могли слугувати доказом переслідування позивача в росії.

У обставинах справи заявника є елементи об`єктивної сторони, які свідчать про сумнівність його твердження про політично вмотивоване кримінальне переслідування в країні громадянської належності: статтею 3 Статуту Міжнародної організації кримінальної поліції Інтерполу категорично забороняється країнам-підписантам такого міжнародного договору заносити до бази Інтерполу дані осіб з політичних, військових, релігійних або расових мотивів. Такі дані заносяться у базу Інтерполу після перевірки їх Генеральним секретарем Інтерполу на відповідність вимогам Статуту.

Кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження.

Відповідно до положень статті 15 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС від 13 грудня 2011 року № 2011/95/ЕС про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус біженців або осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту, що надається (перероблена) (Директива ЄС 2011/95/ЕU) та пункті 13 частини першої статті 1 Закону (кваліфікаційна умова додаткового захисту) поняття серйозна шкода включає в себе: смертну кару або приведення її у виконання; тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; серйозну і індивідуальну загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Виходячи з обставин справи позивача, немає підстав вважати, що після повернення до країни громадянської належності йому буде завдано серйозної шкоди відповідно до першого та третього елементів визначення поняття «серйозна шкода»:

- на території рф відсутні збройні конфлікти (тому елемент загальнопоширеного насильства не потребує доказування);

- покарання за злочин, у якому підозрювався позивач, за законодавством рф не передбачає смертної кари.

Разом з тим, згідно із пунктом 35 Директиви ЄС 2011/95/ЕU, ризики, яким піддається все населення країни або частина її населення самі по собі зазвичай не створюють індивідуальної загрози, яку можна було б кваліфікувати як серйозну шкоду у понятті статті 15 цієї директиви.

Виходячи з обставин справи позивача, ризик можливого його покарання у країні громадянської належності не перевищував загальний ризик покарання, яке застосовується до інших фігурантів подібних кримінальних справ; дії представників правоохоронних органів рф, про які стверджує позивач під час співбесід (психологічний тиск, обшуки), не сягають рівня втрати позивачем життя чи свободи, щоб бути визнаними серйозною шкодою у понятті Директиви ЄС 2011/95/ЕU.

Таким чином можна зробити висновок, що у разі повернення позивача до росії не має підстави вважати, що йому буде загрожувати ризик зазнати поводження, яке заборонене статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто заявник не підпадає під перелік підстав, викладених у п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З огляду на вказані обставини, суд приходить до переконання, що рішення Державної міграційної служби України №100-22 від 18.07.2022 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з врахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним.

Згідно зі ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 139 КАС України, не вирішується.

Керуючись статтями 6, 14, 242, 243, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , довідка про звернення за захистом в Україні №010915 від 21.01.2022) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

2. Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду в строки визначені ст. 295 КАС України. Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяМ.М. Луцович

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено та підписано 27.09.2024 року.