Справа № 500/1906/23
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/1906/23 пров. № А/857/2730/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року у справі №500/1906/23 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Рівненській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, -

суддя в 1-й інстанції Осташ А. В.,

час ухвалення рішення 05 липня 2023 року,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 05 липня 2023 року,

в с т а н о в и в:

Позивач Головне управління ДПС у Рівненській області звернулося в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просило стягнути податковий борг з платежу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості у сумі 5576,99 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року адміністративний позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи ОСОБА_1 податковий борг в сумі 5576,99 грн з платежу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що контролюючий орган у позовній заяві про стягнення податкового боргу не вказує щодо якого майна виник податковий борг, його місцезнаходження та за який період виникла заборгованість, лише зазначено, що детальна інформація наведена в розрахунку до позовної заяви та додано копії податкових повідомлень-рішень. З доданого до матеріалів справи розрахунку, який судом взято до уваги, не зрозуміло за яке майно та в якому розмірі нараховано податковий борг. Разом з тим, у ході розгляду справи суд першої інстанції також, не з`ясував на які саме об`єкти нерухомості позивачем нараховано податок та за який період. У матеріалах справи міститься по два податкових повідомлення - рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за кожний рік (2016, 2017,2018), тобто позивачем розраховується податок за два об`єкти нерухомості за 2016, за 2017 та 2018 роки. Проте, у власності ОСОБА_1 перебуває лише один об`єкт нерухомості. Вважає, що жодне з податкових повідомлень- рішень ГУ ДФС у Рівненській області не містить в собі розрахунку податку за нерухоме майно, яке є у власності ОСОБА_1 , а саме: у АДРЕСА_1 . Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що позовні вимоги ГУ ДПС у Рівненській області є такими, що не суперечать нормам ПКУ та порядку примусового стягнення заборгованості. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що фізична особа ОСОБА_1 , знаходиться на обліку в Головному управлінні ДПС у Рівненській області як платник податків.

Зі змісту довідки про наявність податкового боргу вбачається, що у відповідача наявна заборгованість перед бюджетами та державними цільовими фондами з платежу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості в сумі - 5576,99 грн.

Таким чином, заборгованість з платежу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості виникла внаслідок несплати узгодженого грошового зобов`язання, нарахованого відповідно до податкових повідомлень-рішень від 24 червня 2017 року №243370-13 на суму 237,11 грн, від 24 червня 2017 року №243371-13 на суму 787,43 грн, від 14 березня 2018 року №0073036/5002-1716 на суму 412,97 грн, від 14 березня 2018 року №0073037/5002-1716 на суму 1371,43 грн, від 07 травня 2019 року №0-1716 на суму 2127,43 грн та від 07 травня 2019 року №0-1716 на суму 640,62 грн (а.с.9-17).

Вказані податкові повідомлення-рішення відповідачем не були оскаржені ні в адміністративному, ні в судовому порядку, а тому грошове зобов`язання визначене ними, вважається узгодженим.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що cтаном на день розгляду справи сума податкового боргу відповідача є узгодженою та у встановлені законом строки не сплаченою, тому відповідно до пп.14.1.175 п.14 ст.14 ПК України визнається сумою податкового боргу, а відтак наявні підстави для стягнення такого.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Ч.2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пп.21.1.1 п.21.1 ст.21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Згідно з п.16.1.4. ст.16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

За змістом ст.15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Відповідно до пп.14.1.39. п.14.1. ст.14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

За змістом пп.14.1.156. п.14.1. ст.14 ПК України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк), та/або сума коштів, сформована за рахунок податкових пільг, що були використані платником податків не за цільовим призначенням чи з порушенням порядку їх надання, встановленим цим Кодексом та/або Митним кодексом України.

Виконанням податкового обов`язку згідно з п.38.1 ст.38 Податкового кодексу України є сплата у повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Згідно з п.п.266.1.1 та п.п.266.1.2 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості). Визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб, зокрема, якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом.

Відповідно до пп.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості.

За змістом пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Відповідно до пп."а" пп.266.10.1 п.266.10 ст.266 ПК України податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача наявна заборгованість з платежу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості виникла внаслідок несплати узгодженого грошового зобов`язання, нарахованого відповідно до податкових повідомлень-рішень: від 24 червня 2017 року №243370-13 на суму 237,11 грн, від 24 червня 2017 року №243371-13 на суму 787,43 грн, від 14 березня 2018 року №0073036/5002-1716 на суму 412,97 грн, від 14 березня 2018 року №0073037/5002-1716 на суму 1371,43 грн, від 07 травня 2019 року №0-1716 на суму 2127,43 грн та від 07 травня 2019 року №0-1716 на суму 640,62 грн (а.с.9-17).

За змістом пунктів 59.1, 59.5 статті 59 ПКУ у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Пункт 58.3 ст.58 ПК України передбачає, що податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Відповідно до п.42.2 ст.42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Згідно з п.45.1 ст.45 ПК України платник податків - фізична особа зобов`язана визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більш однієї податкової адреси.

За змістом положень ст.63.3 ПКУ всі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у порядку, визначеному цим Кодексом.

Пункт 66.5 статті 66 ПКУ передбачає, що у разі виникнення змін у даних або внесення змін до документів, що подаються для взяття на облік згідно з цією главою, крім змін, які вносяться до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, та змін, про які платник податків повідомив за основним місцем обліку, платник податків зобов`язаний подати контролюючому органу, в якому він обліковується, уточнені документи протягом 10 календарних днів з дня внесення змін до зазначених документів.

Відповідно до п.7 Порядку на направлення податковими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом МФУ № 610 від 30.06.2017 (в редакції на час виставлення податкової вимоги у вказаній справі), податкова вимога вважається належним чином надісланою (врученою) платнику податків, якщо вона надіслана для фізичної особи (її законного чи уповноваженого представника) за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження) платника податків.

Згідно з пунктом 1 розділу ІІІ Порядку (в редакції на час виставлення податкової вимоги у даній судовій справі) податкові вимоги формуються автоматично на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем органів ДПС.

Матеріалами справи стверджується, що податкові повідомлення-рішення від 24 червня 2017 року №243370-13 на суму 237,11 грн, від 24 червня 2017 року №243371-13 на суму 787,43 грн, від 14 березня 2018 року №0073036/5002-1716 на суму 412,97 грн, від 14 березня 2018 року №0073037/5002-1716 на суму 1371,43 грн, від 07 травня 2019 року №0-1716 на суму 2127,43 грн та від 07 травня 2019 року №0-1716 на суму 640,62 грн (а.с.9-17) були надіслані відповідачу на адресу: АДРЕСА_2 , проте повернулися на адресу позивача із відміткою відділення поштового зв`язку про причини невручення «за закінченням терміну зберігання».

Колегія суддів звертає увагу на те, що виконання платником податків обов`язку щодо повідомлення контролюючого органу про зміну податкової адреси позбавляє його можливості посилатися у спорі з контролюючим органом, що документи, правомірності яких стосується спір, не були йому вручені, якщо буде встановлено, що документи були направлені в установленому законом порядку на його податкову адресу, навіть у випадку повернення цих документів підприємством поштового зв`язку через неможливість їх вручення.

Доказів на спростування цих обставин відповідачем не подано.

Крім того, контролюючим органом, на спростування доводів апелянта про направлення податкових повідомлень-рішень на неправильну адресу, до матеріалів справи долучено інформацію про те, що за даними інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДПС України податковою адресою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) є АДРЕСА_2 . Платник податків перебуває на обліку у контролюючому органі за даною податковою адресою з 22.06.1996 року. (Додаток 1). Також з наданих позивачем доказів вбачається, що в державних реєстрах контролюючого органу значиться прізвище ОСОБА_2 , а не Слоїк відповідача.

Колегія суддів також не може залишити поза увагою покликання контролюючого органу на те, що до апеляційної скарги апелянтом долучено не всі сторінки копії паспорту серії НОМЕР_2 , зокрема: стор.2 та стор.3, де вказано дату видачі даного документу, а також фотокартка вклеєна без печатки та без погодження посадової особи; на стор.12 «місце проживання» на штампі з відмітками місця реєстрації не зазначено населений пункт адреси реєстрації та стоїть підпис особи без зазначення ПІБ, тому дані відомості не можна вважати доказами реєстрації місця проживання апелянта, так як долучені не всіх сторінки копії паспорту та не містять повну інформацію про дану особу.

Тому, з метою перевірки факту реєстрації місця проживання відповідача судом здійснено запит у ЄДДР, однак з відповіді №813179 від 27 вересня 2024 року вбачається, що за параметрами пошуку: « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт серія НОМЕР_2 » особу не знайдено.

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів не приймає до уваги покликання апелянта про направлення податкових повідомлень-рішень на неправильну адресу з врахуванням наведених вище мотивів, а також звертає увагу на те, що ОСОБА_1 , звертаючись у суд апеляційної інстанції з цією апеляційної скаргою зазначила саме адресу, на яку направлено усі податкові повідомлення-рішення, а саме: « АДРЕСА_2 » (а.с.48).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сума грошового зобов`язання, а саме: борг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, в загальній сумі 5576,99 грн визначений контролюючим органом шляхом прийняття податкових повідомлень-рішень, щодо яких відсутні докази їх оскарження, а тому сума зобов`язання є узгодженою, оскільки не сплачена платником податків у встановлений ПК України строк, і набула статусу податкового боргу.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не досліджено питання щодо того, на які саме об`єкти нерухомості контролюючим органом нараховано податок і за який період здійснено таке нарахування, та вважає необхідним звернути увагу на наступне.

Так, Верховний Суд у постанові від 09 січня 2024 року, зокрема, зазначив, що оцінка податкового правопорушення, встановленого, зокрема, за результатами податкової перевірки відповідача, на підставі якої контролюючим органом прийнятий акт індивідуальної дії, має здійснюватися судом у провадженні за позовом платника податків про оскарження такого акту індивідуальної дії, зокрема податкового повідомлення-рішення.

У спорах за позовом контролюючого органу про стягнення з платника податку податкового боргу встановленню та дослідженню підлягають, зокрема, факт узгодженості грошового зобов`язання, а саме факт оскарження платником податку у передбаченому Кодексом порядку (адміністративному та/або судовому) податкового повідомлення-рішення, яким контролюючим органом визначене грошове зобов`язання, чи є останнє узгодженим з огляду на наявність (відсутність) процедури оскарження, факт сплати/несплати платником податку узгодженого грошового зобов`язання, зокрема і самостійно визначеного платником податку, протягом строків, визначених законодавством, факт направлення та вручення платнику контролюючим органом податкової вимоги, дотримання позивачем порядку здійснення цього заходу та інше.

Колегія суддів наголошує, що в межах розгляду справи за позовом суб`єкта владних повноважень про стягнення заборгованості суд позбавлений процесуальної можливості здійснювати правовий аналіз питання правомірності нарахованих контролюючим органом грошових зобов`язань, що визначені (нараховані) платнику податковим повідомленням - рішенням. Правомірність та правильність такого нарахування має здійснюватися судом також у провадженні саме за позовом платника податків про оскарження податкових повідомлень-рішень, або у межах справи про стягнення податкового боргу, де заявлено зустрічний позов.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом та підставами заявлених позивачем вимог. Вказаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, та в межах позовних вимог.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що станом на день розгляду справи сума податкового боргу відповідача у розмірі 5576 грн 99 коп. є узгодженою та у встановлені законом строки не сплаченою, тому відповідно до пп.14.1.175 п.14 ст.14 ПК України визнається сумою податкового боргу. Доказів зворотного відповідачем не подано, а судом не встановлено.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Також згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05 липня 2023 року у справі №500/1906/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 27 вересня 2024 року.