Справа № 932/5082/24
Суддя: Куцевол В. В.
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
Справа № 932/5082/24
Провадження № 2-а/932/132/24
23 вересня 2024 року м. Дніпро
Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді - Куцевола В.В.
при секретарі - Рибалці В.І.
представника позивача Дарчука Д.В.
представника відповідача Булаха Є.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання рішення про примусове повернення в країну походження протиправним та його скасування, -
В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Соломонове Ужгородського району Закарпатської області УССР. 23.05.1972 року був признаваний на військову строкову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 та був демобілізований 12.06.1974 року. 01.11.1975 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_2 уродженкою с. Ново-Миколаївка Дніпропетровського району Дніпропетровської області. 1976 року у них народилась донька ОСОБА_3 . У 1978 році після народження дочки, дружина психічно захворіла, отримала 2 групу інвалідності та стала не працездатною. Після чого переїхала з донькою до м.Дніпра, де проживали її батьки. 20.10.1989 року позивач переїхав до м. Дніпра, крім того як військовослужбовець перебував на обліку з 01.12.1989 року по 04.04.1996 року у Самарському РВК. У період часу з 01.09.1990 року по 20.03.1994 року працював у кооперативі «Комфорт» на посаді слюсаря. Позивач посилається, що на дату проголошення незалежності України проживав на її території та набув громадянство України, після чого з нього не виходив.
В 2019 році звернувся до паспортного столу Самарського району з метою отримання паспорта громадянина України, але отримав відмову оскільки не надав паспорт ссср, який був втрачений позивачем. У лютому 2021 року позивач отримав громадянство Угорщини, оскільки його батько народився в Угорщині і він володіє угорською мовою. 29.04.2024 року позивач прибув на територію України, як громадянин Республіки Угорщини разом зі своєю дружиною.
14.05.2024 року відділом № 4 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийнято рішення № 3 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця без громадянства, яким було зобов`язано позивача покинути територію України до 12.06.2024 року.
Позивач не погоджується з даним рішенням, оскільки воно було прийнято з порушенням вимог законодавство та, як таке, що не відповідає дійсним обставинам справи. Вважає, що перед прийняттям рішення відповідачем не було проведено всі необхідні дії щодо встановлення всіх обставин справи. Посилається на те, що 24.08.1991 року Верховною Радою Української РСР була винесена постанова якою проголошено 24.08.1991 року країну незалежною демократичною державою. Так, згідно ст. 9 ЗУ «Про правонаступництво України» всі громадяни союзу рср, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, є громадянами України. Додатково позивач вказує, що станом на 24.08.1991 року він проживав на території України, як громадянин срср та не виходив з громадянства України та на дату подання позову залишається у цьому ж статусі.
Відповідачем надано відзив на позов, у якому зазначено наступне. Громадянин Угорщини ОСОБА_1 , прибув на територію України 29.04.2024 року в особистих справах та з того часу територію України не покидав, що підтверджено інформацією з веб-інтерфейсу інформаційно- телекомунікаційної системи, щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система «Аркан»). В ході проведення цільових профілактичних заходів, направлених на протидію нелегальній міграції операція «Мігрант» разом із співробітниками ВП № 4 ДРУП Дніпропетровської області, уповноваженими особами ГУ ДМС у Дніпропетровській області, виявлено порушення міграційного законодавства з боку позивача. В`їзд на територію України здійснено на підставі частини 16 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Так, відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. N° 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держави з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено договорами України.
Позивач здійснив в`їзд на територію України 20.12.2023 року через пункту перетин кордону «Чоп (Тиса)» та покинув територію України (здійснив виїзд) 16.03.2024 року через пункт перетину кордону «Вилок», таким чином перебуваючи на території України 88 (вісімдесят вісім) днів. Потім Позивач здійснив в`їзд на територію України 29.04.2024 року через пункт перетину кордону «Чоп (Дружба)», таким чином позивач мав знаходитись на території України до 30.04.2024. та покинути територію України (здійснити виїзд) на підставі підпункту 2 пункту 2 Порядку № 150, адже перед цим позивач знаходився на території України вже 88 (вісімдесят вісім) днів.
Відповідно до пункту 4 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2015 № 884, під час перебування на території України обчислення дозволеного іноземцю строку перебування здійснюють посадові особи ДМС шляхом відрахування 180 днів назад від дня контролю (дня, на який необхідно визначити законність перебування іноземця на території України). Іноземець не порушив зазначений строк, якщо в межах цього 180- денного періоду він перебував на території України не більше 90 днів.
У зв`язку із вищезазначеним, відповідач вважає, що позивачем порушено строки перебування на території України. Додатково зазначає, шо позивач паспортом громадянина України не документувався, відомостей щодо належності ОСОБА_1 до громадянств немає, однак у позивача наявний паспорт громадянина Угорщини. Відтак, відповідач вважає дані твердження позивача необґрунтованими та безпідставними, прохав відмовити у задоволенні позову.
12.09.2024 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, з якої вбачається, що позивач не погоджується з правовою позицією відповідача щодо відсутності у нього громадянства України. Прохав задовольнити даний позов.
Ухвалою суду від 17.06.2024 року по даній справі було відкрито провадження та призначено відкрите судове засідання.
У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та прохав їх задовольнити. Пояснення надав аналогічні тексту позовної заяви.
Представник відповідач у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні прозову.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи у межах наданих суду доказів, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступних висновків.
Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином Угорщини, що підтверджується копією паспорту НОМЕР_1 виданого 12.04.2021 року та дійсного до 05.09.2030 року.
14.05.2024 року відділом № 4 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким було зобов`язано позивача покинути територію України до 12.06.2024 року.
Як зазначено в оскаржуваному рішенні, ОСОБА_1 вчинив порушення правил перебування іноземців на території України та порушив строк перебування в Україні не більше, як на 30 днів, чим порушив ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Також встановлено, що ОСОБА_1 із заявою про визнання біженцем або особою, як потребує додаткового захисту до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції не звертався, зареєстрованим на території Дніпропетровської області або знятим з реєстраційного обліку не значиться, із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання ( утому числі заміст втраченої або викраденої) її обміну до ГУ ДМС у Дніпропетровській області не звертався, із заявою про надання дозволу на імміграцію не звертався.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).
Пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Згідно ч. 3 ст. 9 Закону № 3773-VI, строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Відповідно до пп.2 п.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою КМУ від 15.02.2012 року № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.
Частиною 1 статті 26 Закону № 3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, у відповідності до ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За правилами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Позивач у позові зазначає, що є громадянином України, оскільки станом на 24.08.1991 року він проживав на території України, як громадянин срср та не виходив з громадянства України та на дату подання позову залишається у цьому ж статусі.
Статтею 1 Закону України «Про громадянство України» визначено наступне:
- громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках ;
- громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України ;
- реєстрація громадянства України - внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи;
- проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток, виданий іноземцю чи особі без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту або Національній гвардії України, або мають посвідчення біженця чи документ, що підтверджує надання притулку в Україні.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» Громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.
Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України, дипломатичний паспорт; службовий паспорт , посвідчення особи моряка , посвідчення члена екіпажу , посвідчення особи на повернення в Україну.
Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215/2001 затверджено порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.
Відповідно до п. 1 розділу І вказаного порядку для встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України або виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом ІІ цього порядку.
Згідно п. 8 розділу ІІ вищезазначеного порядку, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Як зазначив позивач у позові паспорт ссср був втрачений.
Матеріали даної адміністративної справи не містять доказів звернення позивача з відповідними документами, які передбачені порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, для набуття громадянства України.
Доказів того, що позивач є громадянином України до суд не надано.
Натомість у матеріалах справи наявна копія паспорта громадянина Угорщини НОМЕР_1 на ім`я Hajto Istvan, на підставі якого позивач здійснив в`їзд на територію України 20.12.2023 року через пункту перетин кордону «Чоп (Тиса)» та покинув територію України 16.03.2024 року через пункт перетину кордону «Вилок», потім здійснив в`їзд на територію України 29.04.2024 року через пункт перетину кордону «Чоп (Дружба)» та територію України не покидав.
Таким чином, судом встановлено, що позивач є громадянином Угорщини та перевищив строк перебування на території України встановлений пп.2 п.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою КМУ від 15.02.2012 року № 150, що стало підставою для прийняття рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.
Зважаючи на те, що відповідно до приписів ст. 288 КАС України за подання до адміністративного суду позовних заяв у справах, визначених цією статтею, судовий збір не сплачується, витрати по справі слід віднести на рахунок держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 6-11, 13-15, 72-79, 90, 241-246, 250, 268-271, 288 КАС України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання рішення про примусове повернення в країну походження протиправним та його скасування - залишити без задоволення.
Витрати по справі віднести на рахунок держави.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя В.В. Куцевол

23 вересня 2024 року