Справа № 300/6112/23
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/6112/23 пров. № А/857/6797/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року у справі № 300/6112/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Бобровим Ю.О. у м. Івано-Франківську у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи)), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) звернулася з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі також -ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпусток, на які мав право на день настання смерті ОСОБА_2 (далі також - ОСОБА_2 );

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпусток, на які мав право на день настання смерті ОСОБА_2 в сумі 149915,50 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані її чоловіком - ОСОБА_2 , календарні дні щорічної основної відпустки за 2021-2022 роки.

Зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані її чоловіком - ОСОБА_2 , календарні дні щорічної основної відпустки за 2021-2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення ОСОБА_2 зі списків особового складу військової частини.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням в частині задоволених позовних вимог, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що вказане рішення прийняте всупереч статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), з порушенням норм матеріального права і дискреційних повноважень відповідача, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що на час дії особливого періоду припинено надання певних відпусток, відтак чоловік позивача не набув права на отримання грошової компенсації за неотриману додаткову відпустку та щорічну відпустку під час дії особливого періоду або воєнного стану.

Також зазначає, що право на отримання спірної суми нерозривно пов`язано з особою загиблого військовослужбовця, а саме його правом на відпустку. Відтак його дружина не має права на компенсацію.

Позивач не скористалася правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог учасниками справи не оскаржується, а тому в силу приписів частини першої статті 308 КАС України не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 КАС України.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є дружиною військовослужбовця ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 25 травня 2018 року серії НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 загинув в районі населеного пункту Райгородок Сватіського району Луганської області при захисті Батьківщини.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.12.2022 року № 325 молодший сержант ОСОБА_2 у зв`язку із смертю виключений зі списків особового складу частини. У вказаному наказі не вказано про необхідність виплати компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпусток.

На звернення позивача відповідач надав відповідь від 03.01.2023 № 10/6, зазначивши, що компенсація за невикористані дні щорічної основної або додаткової відпустки виплачується тільки при звільненні військовослужбовця, а оскільки ОСОБА_2 був виключений із списків частини у зв`язку зі смертю, то підстав для компенсації немає.

У відповідь на адвокатський запит представника позивача від 06.06.2023 про надання інформації щодо кількості днів невикористаної відпустки та причини її невиплати, відповідачем листом від 23.06.2023 року № 4/756 повідомлено, що під час проходження ОСОБА_2 військової служби у ВЧ НОМЕР_1 він мав право на 57 календарних днів відпустки за 2021-2022 роки. Зазначено, що у разі смерті військовослужбовця компенсація за невикористану відпустку не нараховується.

Не погоджуючись з такою відмовою у виплаті компенсації, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу грошової компенсації за невикористані її чоловіком - ОСОБА_2 , календарні дні щорічної основної відпустки за 2021-2022 роки.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції і надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, зазначає наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту встановлює Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі також - Закон № 2011-XII).

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частиною першою статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі також - Закон № 3551-XII) учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються пільги, а саме використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки.

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 10-1 Закону № 2011-XII у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Пунктом 6 статті 18 Закону № 2011-XII передбачено, що вдова (вдівець), батьки загиблого або померлого військовослужбовця, а також дружина (чоловік), у разі якщо вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, та її (його) неповнолітні діти або повнолітні діти - особи з інвалідністю з дитинства, батьки військовослужбовця, який пропав безвісти під час проходження військової служби, мають право на пільги, передбачені цим Законом.

Згідно з приписами пункту 6-1 статті 18 Закону № 2011-XII членам сімей військовослужбовців, які проходять військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України від 6 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон № 1932-ХІІ), гарантується виплата грошового забезпечення цих військовослужбовців у разі неможливості ними його отримання під час участі у бойових діях та операціях. У такому разі виплата грошового забезпечення здійснюється членам сімей військовослужбовців, зазначеним у пункті 6 статті 9 цього Закону.

Відповідно до частини шостої статті 24 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі також - Закон № 504/96-ВР) у разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, що не була одержана за життя, виплачується членам сім`ї такого працівника, а у разі їх відсутності - входить до складу спадщини.

Крім того, статтею 4 Закону № 504/96-ВР передбачено, зокрема, такий вид щорічної відпустки як основна відпустка.

Відповідно до пунктів 17 та 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі також - Закони № 3543-XII) та Законі № 1932-XII.

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Також, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації як комплексу заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації військовослужбовцям надається такий вид відпустки як щорічна основна відпустка із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Судом першої інстанції встановлено, що станом на момент виключення ОСОБА_2 із списків особового складу військової частини відповідач не провів з ним розрахунку грошової компенсації за невикористані календарні дні основної відпустки за 2021-2022 роки.

Кількість днів невикористаної відпустки позивача становить: за 2021 рік - 40 календарних днів (використано 13 днів, залишок 27 днів) за 2022 рік - 40 календарних днів, що підтверджується листом відповідача від 23.06.2023 та витягом з наказу про відпустку від 28.08.2021 № 171.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки.

Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі № Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

Стосовно права ОСОБА_1 на отримання грошової компенсації за невикористані її чоловіком - ОСОБА_2 календарні дні щорічної основної відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII за 2021-2022 роки суд зазначає наступне.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначається Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі також - Порядок № 260), у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно з пунктами 1, 2 Розділу ХХХ Порядку № 260 у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.

Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату.

Відповідно до статті 1227 Цивільного кодексу України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Також, частина шоста статті 83 Кодексу законів про працю України передбачає, що у разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, виплачується спадкоємцям.

Оскільки позивач, в розумінні Закону № 2011-XII та Порядку № 260, є членом сім`ї, а саме дружиною померлого ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у неї права на отримання компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки її померлого чоловіка, за 2021-2022 роки.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення ОСОБА_2 зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з дружиною померлого ОСОБА_1 усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні основної відпустки.

Аналогічним чином спірні правовідносини урегульовані Порядком виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток членам сімей військовослужбовців та поліцейських у разі їх загибелі (смерті), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2024 р. № 37, якою затверджено. Однак даний нормативно-правовий акт на досліджувані правовідносини не розповсюджується, так як такі виникли до його прийняття. Разом з тим, розвиток нормативного врегулювання спірних правовідносин свідчить про розуміння державою свого позитивного обов`язку щодо виплати членам сімей загиблих військовослужбовців всіх належним їм до смерті сум, до яких має бути включена і компенсація за невикористані відпустки.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейським судом з прав людини у рішенні від 10.03.2011 (остаточне 10.06.2011) у справі «Сук проти України» (заява № 10972/05) сформовано позицію, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. рішення у справі «Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23).

Згідно з позицією Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

У розрізі викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані її чоловіком - ОСОБА_2 , календарні дні щорічної основної відпустки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення його зі списків особового складу військової частини.

Суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні, свідчать про довільне і неправильне трактування ним норм законодавства. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, в апеляційній скарзі не зазначено.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року у справі № 300/6112/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар