Справа № 380/10099/24
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2024 рокусправа № 380/10099/24
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Гулкевич І.З., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Приватного підприємства Теплосвіт захід до Львівської митниці Державної митної служби України про визнання протиправними та скасування рішень,-

встановив:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Приватного підприємства Теплосвіт захід до Львівської митниці Державної митної служби України, в якій просить суд :

визнати протиправним та скасувати рішення Львівської митниці Державної митної служби України про коригування митної вартості №UA209000/2024/900092/2 від 02.02.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що декларант позивача з метою митного оформлення товару подав до Львівської митниці електронну митну декларацію №24UA36U4. Митну вартість товару визначив за основним методом, надав Львівській митниці належний та достатній пакет документів на підтвердження повноти і достовірності заявленої митної вартості товару, а відповідач прийняв рішення про коригування митної вартості товару, таку визначив за іншим методом, аніж заявлено декларантом. Вважає, що надані документи підтверджують заявлену вартість ввезеного товару, документи не містять ні розбіжностей, ні ознак підробки, містять всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, а також відомості щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар, позивачем надано і визначено митну вартість за основним методом. Описова частина оскаржуваного рішення стосується доводів митного органу виключно щодо транспортних витрат понесених позивачем. Заперечень щодо фактурної вартості імпортованого товару відповідач не висловлює. З огляду на викладене, позивач вважає рішення відповідача про коригування митної вартості протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 20.05.2024 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Вказує, що Львівською митницею було встановлено невідповідності у поданих документах та відсутність належних відомостей, які обґрунтовують заявлені числові значення митної вартості, що безпосередньо відображено в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товарів.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

01 лютого 2024 року декларантом ПП Теплосвіт захід було подано митну декларацію типу ІМ 40 ДЕ 24UA36U4 з метою ввезення на митну територію України з Туреччини товарів Позивача, що згідно графи 31 ВМД іменувались як: Сталеві панельні радіатори для центрального опалення з неелектричним нагрівом, в комплектні з кріпленнями, розповітрювачами, заглушками-631 шт.. Виробник: Panel Radyator San.Ve.Tic.A.S., торгова марка Protherm, країна виробництва Туреччина. Постачальник компанія Turk Demir Dokum Fabrikalari A.S. (Туреччина). Фактурна вартість заявленого товару становила 30 430, 65 долара США.

Згідно графи 44 митної декларації, у якості товаросупровідних документів позивачем (декларантом) було подано наступні: пакувальний лист від 26 січня 2024 року (код 0271); рахунок-проформа від 18 січня 2024 року (код 0325); рахунок-фактура від 26 січня 2024 року (код 0380); CMR 151581 від 27 січня 2024 року (код 0730); сертифікат походження А 1406175 від 27 січня 2024 року (код 0861); замовлення № 1 від 04 січня 2024 року (код 3000); платіжна інструкція № 99 від 23 січня 2024 року (оплата товару) (код 3001); рахунок на оплату № 21 від 23 січня 2024 року (транспортні послуги) (код 3004); довідка про транспортні витрати від 23 січня 2024 року (код 3007); прайс-лист виробника на торгову марку Protherm за умовами поставки FCA на січень 2024 року (без дати) (код 3014); експертний висновок № 19-09/105 від 31 січня 2024 року (код 3016); додатки 1-6 до основного контракту від 27 березня 2023 року (код 4103); контракт від 27 березня 2023 року № 0001 (код 4104); договір транспортного експедирування № 10/23 від 27 березня 2023 року (код 4301); заявка про надання транспортних послуг № 21 від 23 січня 2024 року (код 9000); договір перевезення № 07/24 від 22 січня 2024 року (код 9000); митна декларація країни відправлення № 242051EX1000091 від 27 січня 2024 року (код 9610).

Відповідачем заявлено вимогу про надання додаткових документів.

У відповідь на вимогу декларантом подано: електронну фактуру № MEX045 від 27 січня 2024 року; видаткові накладні № 15642 від 08 грудня 2023 року, № 15730 від 11 грудня 2023 року, № 15708 від 11 грудня 2023 року, № 16458 від 18 грудня 2023 року, № 17004 від 27 грудня 2023 року, № 17033 від 28 грудня 2023 року, № 36 від 02 січня 2024 року; Договір транспортного експедитування № 10/23 від 27 березня 2023 року; Додаток № 7 від 15 січня 2024 року (щодо умов застосування Інкотермс FCA); Платіжне доручення за транспортні послуги № 319 від 29 січня 2024 року.

Львівська митниця прийняла рішення про коригування митної вартості товарів № UA209000/2024/900092/2 від 02.02.2024.

Не погоджуючись з рішенням відповідача щодо коригування митної вартості, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

При вирішенні спору по суті суд керувався наступним.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п.4 ч.3 ст. 2 КАС України є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

У відповідності до вимог статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади державної митної справи, зокрема, процедури митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, умови та порядок справляння митних платежів, визначаються Митним кодексом України №4495-VI від 13.03.2012 (далі - МК України).

Відповідно до пунктів 23 та 24 частини 1 статті 4 МК України митне оформлення-виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення; митний контроль-сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.

За змістом статей 49, 50 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.

Митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу (частини 1 та 2 статті 51 МК України).

У частині 2 статті 52 МК України зазначено, що декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; 2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.

Частиною 1 статті 53 Митного кодексу України (далі - МК України) передбачено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

У частині 2 цієї статті наведений перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів:

1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах 5 і 6 статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;

2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;

3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);

4) якщо рахунок сплачено,-банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;

5) за наявності-інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;

6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;

7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;

8) якщо здійснювалося страхування,-страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Отже, законодавцем передбачено вичерпний перелік документів, що подається декларантом органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

За вимогами частини 5 статті 53 Митного кодексу України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Частиною 3 статті 53 Митного кодексу України передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); виписку з бухгалтерської документації; ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Згідно з частин 1-3 статті 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за основним методом (тобто за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції)) та другорядними: за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; на основі віднімання вартості; на основі додавання вартості (обчислена вартість); за резервним. Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодекс.

Положеннями частин 1-3 статті 58 Митного кодексу України унормовано, що метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів. Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні. У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи.

За приписами частин 4-6 статті 54 Митного кодексу України орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний, зокрема, здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Орган доходів і зборів з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості, а також у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості.

Орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах 2- 4 статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що митний орган має право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.

Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву в правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митному органу право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Єдиними підставами, які надають контролюючому органу право відійти від встановлених обмежень, які пов`язані із перевіркою основного переліку документів що підтверджують митну вартість товарів, та витребувати від декларанта додаткові документи, є лише наявність передбачених законодавцем обставин, а саме, у випадку якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, адже такі вади не дозволяють митному органу законно здійснити визначений законом мінімум митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи для розмитнення задекларованого товару.

Разом з тим, витребувати необхідно лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості.

Як визначено частиною 2 статті 58 МК України, метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.

Митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини 10 цієї статті (частина 4 статті 58 МК України).

У розумінні частини 5 статті 58 МК України ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.

Повний перелік витрат, які підлягають додаванню до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари при визначенні митної вартості, визначений частиною 10 статті 58 МК України.

За приписами ч. 1, 2, 4 ст. 64 МК України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58 - 63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT). Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях. У разі якщо ця стаття застосовується органом доходів і зборів, він на вимогу декларанта або уповноваженої ним особи зобов`язаний письмово проінформувати їх про митну вартість, визначену відповідно до положень цієї статті, та про використаний при цьому метод.

Надаючи оцінку аргументам сторін у справі, зокрема, щодо наявності у митного органу підстав для витребування додаткових документів, суд зазначає, що для підтвердження заявленої митної вартості за основним методом за ціною договору (контракту) позивач подав разом із митною декларацією документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, за переліком, визначеним частиною другою статті 53 МК України, зокрема: пакувальний лист від 26 січня 2024 року (код 0271); рахунок-проформа від 18 січня 2024 року (код 0325); рахунок-фактура від 26 січня 2024 року (код 0380); CMR 151581 від 27 січня 2024 року (код 0730); сертифікат походження А 1406175 від 27 січня 2024 року (код 0861); замовлення № 1 від 04 січня 2024 року (код 3000); платіжна інструкція № 99 від 23 січня 2024 року (оплата товару) (код 3001); рахунок на оплату № 21 від 23 січня 2024 року (транспортні послуги) (код 3004); довідка про транспортні витрати від 23 січня 2024 року (код 3007); прайс-лист виробника на торгову марку Protherm за умовами поставки FCA на січень 2024 року (без дати) (код 3014); експертний висновок № 19-09/105 від 31 січня 2024 року (код 3016); додатки 1-6 до основного контракту від 27 березня 2023 року (код 4103); контракт від 27 березня 2023 року № 0001 (код 4104); договір транспортного експедирування № 10/23 від 27 березня 2023 року (код 4301); заявка про надання транспортних послуг № 21 від 23 січня 2024 року (код 9000); договір перевезення № 07/24 від 22 січня 2024 року (код 9000); митна декларація країни відправлення № 242051EX1000091 від 27 січня 2024 року (код 9610).

З огляду на це, суд переконаний, що позивачем у відповідності до вимог статей 52, 53 МК України подано всі необхідні документи для митного оформлення зазначених товарів за ціною договору, які не містили в собі будь-яких розбіжностей, зазначених в частині 3 статті 53 МК України, і в митного органу, враховуючи вищевикладені обставини, не було підстав вимагати у декларанта додаткові документи для підтвердження митної вартості.

Щодо зауважень митного органу стосовно того, що відповідно до умов поставок FCA (…Named place) вибір місця постачання вплине на зобов`язання з завантаження і розвантаження товару у даному місці. Якщо постачання здійснюється у приміщенні продавця, то продавець несе відповідальність за завантаження. Якщо ж постачання здійснюється в інше місце, продавець відповідальності за відвантаження товару не несе. В даному випадку товар відвантажено на склад в Bozuyuk, а адресою продавця є Istanbul. Отже витрати із навантаження, покладені на покупця, проте такі витрати (складові митної вартості) в товаросупровідних документах не відображені, чим порушено п. 10 та 21 ст. 58 Митного кодексу України.

Наведене спростовується товаросупровідними документами, поданими позивачем разом з митною декларацією.

Відповідно до п.6.1. Контракту № 0001 від 27 березня 2023 року, якщо інше не погоджено в письмові формі між Сторонами, ціни на Контрактну продукцію повинні бути (FCA) Free carrier BOZUYUK, Bilecik. Тобто, сторони чітко узгодили між собою місце завантаження склад у місті Bozuyuk (Бозуюк, Туреччина). Контракт не містить відомостей про покладення на покупця додаткових витрат, пов`язаних із навантаженням продукції на складі продавця.

Умови поставки чітко визначені у поданих до митного оформлення рахунках. Так, зі змісту комерційного інвойсу від 26 січня 2024 року та рахунку-проформи від 18 січня 2024 року чітко вбачається, що застосовані умови Інкотермс: FCA Bozuyuk. Рахунки також не містять відомостей про покладення на покупця будь-яких додаткових витрат, пов`язаних із навантаженням товару. Умови поставки FCA Bozuyuk також підтверджені експортною декларацією Туреччини № 242051EX1000091 від 27 січня 2024 року (графа 20). Ідентичні умови поставки відображено у CMR від 27 січня 2024 року. У відповідь на вимогу митний брокер надавав Відповідачеві письмову відповідь від 01 лютого 2024 року, до якої долучив додаток № 7 від 15 січня 2024 року до Контракту № 0001 від 27 березня 2023 року. Відповідно до Додатку, сторони домовились викласти п.6.1 Контракту наступним чином: Якщо інше не погоджено в письмовій формі між Сторонами, поставка Продуктів відбувається на умовах FCA Bozuyuk (Біледжик, Туреччина) в редакції Інкотермс 2010. Ціна на Продукти включає завантаження Продуктів на транспортний засіб перевізника, вказаний Дистриб`ютором. Завантаження Продуктів відбувається за адресою складу продукції TDDF: Bozuyuk/BILECIK 11300, TURK DEMIR DOKUM, 4 Eylul mah, Ismet Inonu cad.№263. TDDF являється орендарем вказаних складських приміщень. Розмір фактично понесених Позивачем транспортних витрат підтверджується платіжною інструкцією № 319 від 29 січня 2024 року щодо оплати за послуги згідно рахунку № 21 від 23 січня 2024 року Позивачем на користь ТОВ Рефер. Надання послуг та їх оплата також підтверджується Актом від 05 лютого 2024 року.

Листом від 29 грудня 2023 року компанія Turk Demir Dokum Fabrikalari A.S. повідомила, що адреса цього постачальника у місті Стамбул є юридичною адресою та офіційною адресою для листування. Іншим листом-відповіддю від 29 грудня 2023 року компанія Turk Demir Dokum Fabrikalari A.S. повідомила, що її виробничі потужності та склади розташовані в місті Bozuyuk (Бозуюк, Туреччина). Вказані склади використовуються для відвантаження продукції компанії Теплосвіт Захід згідно з Договором № 0001 від 27 березня 2023 року. Цим же листом постачальник повідомив, що всі витрати, пов`язані із завантаженням продукції на транспорт Позивача, включені в ціну продукції. Завантаження продукції здійснюється безпосередньо силами та за рахунок Turk Demir Dokum Fabrikalari A.S..

Вищезазначені листи надавались митному органу, разом з письмовими поясненнями від 16 лютого 2024 року, відтак митному органу було достеменно відомо, що адреса у місті Bozuyuk є площею продавця. Адреса місцезнаходження даної компанії у місті Bozuyuk є відкритою та підтверджується офіційним сайтом Turk Demir Dokum Fabrikalari A.S.. Відповідно до офіційних правил Інкотермс 2010, Термін франко-перевізник означає, що продавець здійснює поставку товару, який пройшов митне очищення для експорту, шляхом передання призначеному покупцем перевізнику у названому місці. Слід зазначити, що вибір місця поставки впливає на зобов`язання щодо завантаження й розвантаження товару у такому місці. Якщо поставка здійснюється на площах продавця, продавець відповідає за завантаження. Якщо ж поставка здійснюється в іншому місці, продавець не несе відповідальності за розвантаження товару. У цей же час, правила Інкотермс визначають поняття площі - там, де пунктом доставки виступає місцезнаходження продавця, використовувався вираз площі продавця. Отже, умовами Інкотермс 2010 (з урахуванням змін відповідно до Інкотермс 2020) місцезнаходження продавця не обмежується його юридичною адресою. Склад у місті Bozuyuk (Бозуюк, Туреччина) використовується постачальником Turk Demir Dokum Fabrikalari A.S. на праві оренди, а отже являється його місцезнаходженням, послуги навантаження включено у вартість товару, що підтверджено самим постачальником, а адреса у місті Стамбул є юридичною адресою адміністративного офісу компанії-постачальника, що повністю спростовує припущення митного органу про те, що витрати на завантаження були ніби то покладені на покупця.

Встановлені судом обставини справи свідчать про відсутність у відповідача фактичних підстав для коригування заявленої декларантом митної вартості товарів, а саме коригування митної вартості шляхом прийняття рішення про коригування митної вартості товарів№UA209000/2024/900092/2 від 02.02.2024, є необґрунтованим.

А тому, як наслідок, вищезазначене рішення відповідача про коригування митної вартості товарів є протиправним та підлягає скасуванню.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що доводи відповідача, викладені у відзиві, є безпідставними та необґрунтованими. Натомість позивач довів незаконність оскаржуваного рішення, тому позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до положень ст. 139 КАС України сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду в сумі 2422,40 грн. підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 34360,00 грн та витрати на переклад документів в розмірі 3790,00 грн.

Частиною 1 ст. 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу врегульовано ст.134 КАС України.

При цьому, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

З огляду на положення частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема у постановах від 22 квітня 2019 року у справі № 806/2143/18, від 23 квітня 2020 року у справі № 760/6496/17.

Відповідно до ч. 5. ст.134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду, у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.12.2018 (справа №826/856/18), від 16.05.2019 № 823/2638/18 від 04.02.2020 №280/1764/19.

Згідно з ч.7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною дев`ятою статті 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

Зокрема, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № 826/15063/18, від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19.

Статтею 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч.ч.2, 3 ст.30 вищевказаного Закону).

Аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд має виходити з критерію обґрунтованих дій позивача, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та запровадження певних запобіжників від можливих зловживань з боку учасників судового процесу та осіб, які надають правничу допомогу, зокрема, неможливості стягнення необґрунтовано завищених витрат на правничу допомогу.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо однак, вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права, однак відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як свідчать матеріали справи, на підтвердження понесених витрат представником позивача надано: копію договору №01-09/10-23 про надання правової допомоги від 09.10.2023; копію ордеру серії ВС №1253048 від 10.01.2024; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ТР №000330; копію акту надання послуг №40 від 30.04.2024; копію платіжної інструкції №13742 від 07.05.2024.

Судом встановлено, що між АО ЕДВАЙС ГРУП та ПП Теплосвіт Захід укладено договір про надання правової допомоги №01-09/10-2023 від 09.10.2023.

Відповідно до п. 1.1 договору, за цим договором АО зобов`язується за завданням клієнта надати правову (юридичну) допомогу, а клієнт зобов`язується оплатити АО за надану правову допомогу з дотриманням порядку, строків та умов, визначених цим договором.

Згідно п. 1.2 договору, правова допомога, що надається АО клієнту за цим договором, полягає у здійсненні за завданням клієнта захисту та представництва інтересів клієнта в судах, органах державної влади, органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності, перед фізичними та юридичними особами, здійсненні підготовки документів, наданні усних та письмових консультацій, а також наданні інших видів правової допомоги відповідно до цього договору та в розумінні Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, зокрема, але не виключно у консультуванні, досудовому та судовому вирішенні спорів клієнта з Державною митною службою України та її структурними підрозділами.

Відповідно до п. 3.1 договору, ціна договору визначається як загальна сума гонорару, додаткових та транспортних витрат, оплачених у відповідності до виставлених на підставі цього договору рахунків, що також підтверджується актами наданих послуг, що підписуються керівниками (або уповноваженими представниками) сторін та скріплюються їхніми печатками (за наявності), після чого становитимуть невід`ємну частину цього договору.

Згідно з п. 3.4 договору, погодинна ставка персоналу АО в рамках надання послуг, передбачених договором становить 50 євро 00 євроцентів, без ПДВ за 1 годину роботи адвоката АО.

30.04.2024 сторонами підписано акт надання послуг №40, відповідно до якого, виконавцем надано такі послуги:

- послуги у сфері права: оскарження рішення №UA209000/2024/900092/2 від 02.02.2024; аналіз товаросупровідних документів; розробка стратегії захисту; збір додаткових доказів; підготовка проекту позовної заяви 16 год 34360,00 гривень.

У підтвердження здійснення оплати за надані послуги, представником позивача долучено копію платіжної інструкції №1742 на загальну суму 34360,00 гривень.

Суд, оцінюючи подані документи, якими представник позивача обґрунтовує фактичне понесення витрат на професійну правничу допомогу, складність справи, обсяг доказів, дійшов висновку, що дана справа є справою незначної складності та сума зазначена у договорі витрат на правничу допомогу є неспівмірною із часом, який може бути витрачено адвокатом на виконання відповідних послуг.

Судом враховано відомості Єдиного державного реєстру судових рішень http://reestr.court.gov.ua, за даними яких мають місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій (в т.ч. рішення Верховного Суду) з аналогічного предмету спору та аналогічними мотивами тим, що приведені у адміністративному позові позивача, що значно спростило роботу адвоката при підготовці даного адміністративного позову.

Також судом враховано, що ОСОБА_1 здійснює представництво позивача аналогічних справах, такі як перебувають у провадженні суду так і розглянуті судом. Стиль написання позовних заяв подібний.

Суд зауважує, що предмет спору в цій справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.

Тобто, з позиції суду підготовка позову у цій справі не вимагала від адвоката значного обсягу юридичної та технічної роботи.

Враховуючи те, що у даній справі провадження було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, справа за даним позовом є незначної складності, для розгляду справи адвокат у судові засідання не з`являвся, надані адвокатом послуги зводилися виключно до формування позовної заяви та відповіді на відзив на позовну заяву, а також враховуючи ціну позову гривень, суд вважає розмір витрат позивача, пов`язаних з правничою допомогою у розмірі 34360,00 гривень неспівмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами.

Суд бере до уваги також заперечення представника відповідача щодо заяви про стягнення витрат на правову допомогу, викладені у клопотанні від 19.07.2024.

Вирішуючи питання співмірності витрат адвоката, заявлених до стягнення, суд зазначає, що стаття 134 КАС України не виключає права суду перевіряти дотримання заявником вимог частини п`ятої даної статті щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Суд зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив рішення від 26.06.2019, в якій викладено правові висновки про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. Вказаний висновок Верховного Суду в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів враховується судом під час вирішення наведеного спору.

У той же час, відповідно до частини сьомої статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку представник позивача просить стягнути з відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутності ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Суд вважає, що заявлені представником позивача до відшкодування на загальну суму 34360,00 грн витрати на правничу допомогу не відповідають реальності таких, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з Львівської митниці становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат являється не співмірним із складністю справи та виконаних адвокатами робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатами та із обсягом наданих адвокатами послуг (виконаних робіт).

З огляду на викладене, суд, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану учасників справи, вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача становить 3000,00 гривень.

Щодо решти витрат на професійну правничу допомогу повинен понести позивач.

Щодо сплачених позивачем 3790,00 грн., за отримані послуги з перекладу документів, суд зазначає, що такий вид послуг не належать до витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, які визначені статтею 134 КАС України. Разом з тим суд у порядку статті 71 КАС України перекладача до участі у справі не допускав (не призначав), а відтак витрати, пов`язані із залученням перекладача, у розумінні статті 137 КАС України, які б підлягали відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, у цій справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262 КАС України, суд

ухвалив :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Львівської митниці про коригування митної вартості №UA209000/2024/900092/2 від 02.02.2024.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці на користь Приватного підприємства Теплосвіт захід судовий збір в сумі 2422,40 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці на користь Приватного підприємства Теплосвіт захід судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяГулкевич Ірена Зіновіївна