Справа № 420/32109/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/32109/23

Головуючий І інстанції: Катаєва Е.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 12.01.2024р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

21.11.2023р. ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ПФУ в м.Києві, в якому просила суд:

- визнати протиправною відмову ГУ ПФУ в м.Києві щодо проведення виплати їй пенсії без обмеження загального розміру пенсії розміром у 10 прожиткових мінімумів для осіб, що втратили працездатність з 04.04.2023;

- зобов`язати ГУ ПФУ в м.Києві провести з 04.04.2023 року нарахування та виплату їй пенсії без обмеження її розміром у 10 прожиткових мінімумів для осіб, що втратили працездатність.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м.Києві та отримує пенсію на підставі ст.54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із заробітку, одержаного нею за роботу в зоні відчуження. Натомість, 04.04.2023р. ГУ ПФУ в м.Києві перераховано пенсію позивача, встановивши обмеження її максимальним розміром, що, на переконання останньої, є протиправним та порушує її право на гідне пенсійне забезпечення, передбачене чинним законодавством.

Відповідач, у свою чергу, надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним вище рішенням суду першої інстанції, позивач 30.01.2024р. подала апеляційну скаргу, в якій зазначила про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.01.2024р. та прийняти нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

22.02.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 є учасницею ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986р., особою з інвалідністю ІІ групи та з 06.06.1996р. отримує пенсію по інвалідності відповідно до ст.54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», перебуваючи на обліку в ГУ ПФУ в м.Києві.

Згідно з протоколом рішення ГУ ПФУ в м.Києві від 04.04.2023р. №82, позивачу з 01.03.2023р. було перераховано пенсію по інвалідності. Підсумок пенсії позивачки склав - 36513,47 грн., а з урахуванням максимального розміру пенсії - 20930 грн.

У вказаному рішенні зазначено, що умовами призначення пенсії позивачці є ст.54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

11.09.2023р. ОСОБА_1 звернулась до відповідача із зверненням за вхід. №33000/П/2600-23, за результатом розгляду якого ГУ ПФУ листом від 03.10.2023р. №33492-33000/П-02/8-2600/23 повідомило заявницю, що розмір її пенсії складає 20930 грн., оскільки згідно зі ст.67 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» максимальний розмір пенсії не може перевищувати 10 прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. У листі вказано, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській як ліквідатор наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії та отримує пенсію по інвалідності відповідно до вказаного вище Закону №796-ХІ.

Позивач, вважаючи дії пенсійного органу щодо обмеження розміру її пенсії протиправними, звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, з відсутності підстав для їх задоволення.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормою ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або ж внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

За приписом п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Так, обмеження максимального розміру пенсії вперше були введені в дію Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011р. №3668-VІ.

За змістом положень ст.2 Закону №3668-VІ, який набрав чинності 01.10.2011р., (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) у відповідності до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», постанови Верховної Ради України «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України» від 13.10.1995р., не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Підпунктом 6 п.6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3668-VI було внесено зміни до деяких законодавчих актів України з-поміж іншого, і до ст.67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991р. №796-ХІІ, а саме ч.3 цієї статті викладено в новій редакції, згідно з якою максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, установлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Отже, на осіб, яким пенсія перерахована відповідно до нормативно-правових актів, вказаних у ст.2 Закону №3668-VІ, зокрема, Закону №796-ХІІ, та розмір якої перевищує максимальний розмір, встановлений цим Законом, поширюються приписи законодавства, чинні на час здійснення такого перерахунку.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 28.02.2024р. у справі №240/20830/21 та від 24.04.2024р. у справі №580/365/20.

Верховний Суд, враховуючи правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25.01.2023р. у справі №380/12268/20, у постанові від 05.09.2023р. у справі №120/1602/23 зазначив, що норми п.2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3668-VI є лише частиною вказаного нормативно-правового акта, не дублюються іншими актами, встановлюють межі застосування норм інституту «обмеження максимального розміру пенсії» за колом осіб в момент набуття чинності Закону №3668-VI та спрямовані на збереження соціальних прав і інтересів в сфері пенсійних відносин, реалізація яких мала місце до набуття вступу в силу даного Закону.

Разом із тим, з часу набрання чинності вказаним вище Законом він поширює свою дію на всю територію України і розповсюджується на всіх осіб, які отримують пенсії за законодавством України (зокрема, призначені (перераховані) відповідно до нормативно-правових актів, вказаних у ст.2 Закону №3668-VI).

Норми ст.2 Закону №3668-VI також кореспондуються і з положеннями ч.3 ст.67 Закону №796-XII.

У силу ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, як загальновідомо, Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 20.03.2024р. №2-р(II)/2024 припис ст.2 Закону №3668-VI зі змінами, що поширює свою дію на Закон №796-XII зі змінами та припис першого речення ч.3 ст.67 Закону №796-XII зі змінами було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Конституційний Суд України у вказаному Рішенні зазначив, що держава гарантувала пенсію учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи, хворим внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, віднесеним до категорії 1 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, через погіршення стану здоров`я цих осіб, зокрема інвалідність, спричинену участю в роботах, пов`язаних із ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Оскільки до осіб з інвалідністю належать особи зі стійкими фізичними, психічними, інтелектуальними або сенсорними порушеннями, які при взаємодії з різними бар`єрами можуть заважати їх повній та ефективній участі в житті суспільства нарівні з іншими (абз.2 ст.1 Конвенції про права осіб з інвалідністю 2006р.), потерпілі від Чорнобильської катастрофи, яких віднесено до категорії 1, протягом усього або частини свого життя залежать від соціального забезпечення, яке їм гарантувала держава.

У Рішенні від 07.04.2021р. №1-р(II)/2021 Конституційний Суд України вказав, що «соціальні зобов`язання держави перед громадянами, які втратили здоров`я внаслідок того, що держава свого часу зобов`язала їх взяти участь у подоланні наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - катастрофи планетарного масштабу, та які зазнали інвалідності внаслідок таких дій, а також перед особами з інвалідністю з числа потерпілих від цієї катастрофи не мають залежати від фінансових можливостей держави та її економічного становища» (перше речення абз.9 пп.2.5.1 пп.2.5 п.2 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України у зазначеному рішенні дійшов висновку, що зважаючи на те, що пенсію особи призначено відповідно до ч.1 ст.54 Закону №796-XII у редакції, яка не допускала будь-якого обмеження максимального розміру пенсії, а приписом першого речення ч.3 ст.67 Закону №796-XII у редакції, чинній на час призначення пенсії, було гарантовано щорічне підвищення пенсії без обмеження її максимального розміру, суб`єкт права на конституційну скаргу мав усі підстави розраховувати на стабільність законодавства. Якраз відтоді в нього виникли правомірні сподівання, що право на встановлений йому рівень соціального захисту є гарантованим. Унаслідок подальших дій законодавця цю гарантію скасовано: особу позбавлено права на отримання пенсії без обмеження її максимального розміру, що становило втручання у право власності та спричинило виникнення у суб`єкта права на конституційну скаргу відчуття краху правомірних сподівань.

Наведене дало підстави вважати, що ст.2 Закону №3668-VI в частині вимог стосовно обмеження максимального розміру пенсії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що на них поширюється дія Закону №796-XII, першого речення ч.3 ст.67 Закону №796-XII суперечать вимогам ч.ч.1,2 ст.8, ч.1 ст.41 Конституції України.

Згідно з п.2 резолютивної частини вказаного Рішення Конституційного Суду України припис ст.2 Закону №3668-VI зі змінами, що поширює свою дію на Закон №796-XII зі змінами, та припис першого речення ч.3 ст.67 Закону №796-XII зі змінами, які визнано неконституційними, втрачають чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.03.2024р.

З урахуванням вище наведеного, колегія суддів зазначає, що з по 19.03.2024р. включно припис ст.2 Закону №3668-VI, що поширює свою дію на Закон №796-XII, та припис першого речення ч.3 ст.67 Закону №796-XII, які встановлювали обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, були чинними, а тому, відповідно, підлягали обов`язковому застосуванню.

Відтак, відповідач у період по 19.03.2024р. правомірно керувався нормами вказаних законів, обмежуючи розмір пенсії ОСОБА_1 десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Висновки суду 1-ї інстанції в частині є вірними та цілком відповідають законодавству, що діяло на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Натомість, слід наголосити, що з 20.03.2024р. відповідач не має правових підстав обмежувати пенсію позивача максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, адже Рішенням Конституційного Суду України від 20.03.2024р. №2-р(II)/2024 визнано неконституційними припис ст.2 Закону №3668-VI зі змінами, що поширює свою дію на Закон №796-XII зі змінами, припис першого речення ч.3 ст.67 Закону №796-XII. Як наслідок, з 20.03.2024р. позивач має право на отримання пенсії по інвалідності без обмеження максимальним розміром.

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів (які, при цьому, після ухвалення Конституційним Судом України була відповідно уточнені) та вимог апеляційної скарги, колегія суддів також враховує і правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які були викладені в постанові від 21.04.2021р. у справі № 520/12609/19, згідно з якими, Суд при вирішенні спору застосовує норму, яка була чинною на момент виникнення відносин, тобто ту норму, що мала юридичну силу до прийняття рішення Конституційного Суду України про її неконституційність. Суд може заповнити прогалину в регулюванні певних спірних правовідносин, однак в межах раніше встановленого, запровадженого, усталеного, унормованого порядку та умов (обчислення та призначення пенсії певного виду) шляхом пізнання положень цього порядку у світлі нових фактичних обставин, уяснення та розкриття прихованих раніше неявних, невловимих сенсів цього порядку в аспекті таких обставин, наповнення порядку новим значенням. Але, при цьому, Суд не повинен під виглядом захисту прав і свобод людини заповнювати прогалини шляхом фактичного творення нових нормоположень, яке є прерогативою Парламенту та (або) Уряду України, якщо йому доручено забезпечення проведення соціальної політики. У сфері соціального захисту прав людини судова влада має гарантувати забезпечення державних послуг, на які певна категорія осіб (пенсіонери) мають право на підставі відповідних законодавчих норм.

Враховуючи встановлені обставини, оскільки пенсія є періодичним платежем, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 , у даному випадку, підлягають задоволенню в частині вимог з 20.03.2024р. із застосуванням визначеного судом способу захисту прав позивача з огляду на вимоги ст.9 КАС України.

Суд апеляційної інстанції доходить висновку, що у спірних правовідносинах необхідно визнати протиправними дії ГУ ПФУ в м.Києві щодо обмеження максимальним розміром пенсії позивача з 20.03.2024р. та, відповідно, зобов`язання відповідача здійснити виплату їй пенсії без обмеження максимальним розміром пенсії, з урахуванням раніше виплачених сум пенсії.

При цьому, як уже зазначалося судом вище, обмежуючи у спірний період (по 19.03.2024р.) розмір пенсійної виплати позивача десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, ГУ ПФУ в м.Києві діяло цілком правомірно, а протиправності у його діях не вбачається. Відповідно, вимоги ОСОБА_1 в цій частині задоволенню не підлягають.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про задоволення даного позову частково.

Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року - скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві щодо обмеження максимальним розміром пенсії ОСОБА_1 з 20.03.2024 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві здійснити виплату пенсії ОСОБА_1 з 20.03.2024 року без обмеження пенсії максимальним розміром, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 26.09.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко