Справа № 380/4339/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/4339/24 пров. № А/857/13540/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Гінди О.М., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Тіда» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року у справі № 380/4339/24 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Тіда» до Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови (головуючий суддя першої інстанції Костецький Н.В., час ухвалення - у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту 01.05.2024),

В С Т А Н О В И В:

ТзОВ «Альфа Тіда» звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті Відділу Державного нагляду (контролю) у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не повідомив позивача про час і місце розгляду справи про порушення, чим позбавив його можливості надати свої пояснення та заперечення. В оскарженій постанові не зазначено за відсутність яких саме документів її складено. Відсутні будь-які докази того, що транспортний засіб марки MAN НОМЕР_1 проходив рейдову перевірку. Звертає увагу, що відповідач помилково вважає позивача автомобільним перевізником, оскільки відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником такого є інша особа. Тому висновок відповідача про порушення позивачем абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» є необґрунтованим та безпідставним, не підтвердженим належними та допустимими доказами.

Львівський окружний адміністративний суд відмовив у позові повністю.

Не погодившись із таким рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа-Тіда» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року у справі № 380/4339/24, ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ТОВ «Альфа-Тіда» задоволити. Вважає рішення суду першої інстанції необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги стверджує, що апелянт не є суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, посилаючись на нормативне визначення поняття «автомобільний перевізник» в Законі України «Про автомобільний транспорт». Зазначає, що вантажний транспортний засіб, який у ході перевірки зупинив відповідач, належить на праві власності ОСОБА_1 . Доказів того, що ОСОБА_2 передала у користування транспортний засіб ТОВ «Альфа-Тіда», у матеріалах справи немає, тому підстав стверджувати, що, у цьому випадку, автомобільним перевізником було ТзОВ «Альфа-Тіда», немає.

Окрім цього, апелянт вважає, що відповідач не дотримав принцип належного повідомлення про розгляд справи про притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки доказів завчасного повідомлення позивача відповідач не надав, що в свою чергу позбавило позивача можливості бути присутнім під час розгляду справи та довести обставину, шо він не є власником транспортних засобів, ні користувачем по договору оренди чи на будь-якому іншому праві користування.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Альфа-Тіда», залишити рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року у справі № 380/4339/24 без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено і з матеріалів справи слідує, що посадовими особами Відділу Державного нагляду (контролю) у Вінницькій області, відповідно до щотижневого графіка проведення рейдових перевірок від 01.12.2023 № 84557/21/27-23, на підставі направлення від 01.12.2023 № 002427 у період з 04.12.2023 по 10.12.2023 проводилася рейдова перевірка на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху на території Вінницької області.

У ході рейдової перевірки 06.12.2023 року на автодорозі «М30, Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине, 423 км + 647 м» був перевірений транспортний засіб марки MАN, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який, відповідно до товарно-транспортної накладної від 06.12.2023 року № 0-3, здійснював внутрішнє перевезення вантажу з с. Ружичанка Хмельницької області до смт. Тростянець Вінницької області. За змістом цієї товарно-транспортної накладної ТОВ «Альфа Тіда» є автомобільним перевізником.

Актом проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 06.12.2023 року № АР000629 (далі - Акт перевірки) зафіксовано перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки документів, визначених ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: відсутність щоденних реєстраційних листків режимів праці та відпочинку водія за 06.12.2023 та 28 попередніх днів або бланку підтвердження діяльності, що є порушенням вимог абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону. Акт перевірки підписав водій транспортного засобу ОСОБА_3 та в графі Акту «Пояснення водія про причини порушень» вказав «Не погоджуюсь».

17.01.2024 відповідач прийняв постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № ПШ017930 (далі оскаржена постанова), якою вирішено стягнути з позивача адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000,00 грн. за допущення перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за що передбачена абзацом третім частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що оскаржена постанова відповідає критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 КАС України, тому є правомірною та не підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції із висновками суду першої інстанції погоджується, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи з огляду на наступне.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-III (далі- Закон №2344-III).

Статтею 6 вказаного Закону встановлено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України. Державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок. Державний контроль за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів законодавчо регульованої сфери, що визначають організацію перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснює урядовий орган державного управління з питань контролю на автомобільному транспорті.

Згідно з абзацом третім частини першої статті 60 Закону №2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 вказаного Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З наведеного можна сформувати висновок про те, що суб`єктом вчинення господарського правопорушення, передбаченого абзацом третім частини першої статті 60 Закону №2344-III є автомобільний перевізник.

Згідно з понятійним апаратом Закону №2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Оскарженою постановою позивача притягнуто до відповідальності за порушення абзацу третього частини першої статті 60 Закону №2344-III (перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 Закону №2344-III). В оскарженій постанові також зафіксовано транспортний засіб, на якому допущено таке порушенняд.н.з. НОМЕР_1 .

З Акту перевірки вбачається, що суть виявленого порушення зводиться до перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, а саме: відсутність щоденних реєстраційних листків режимів праці та відпочинку водія за 06.12.2023 та 28 попередніх днів або бланку підтвердження діяльності.

Із наявної в матеріалах справи копії товарно-транспортної накладної від 06.12.2023 року №0-3 суд встановив, що автомобільним перевізником у накладній вказано позивача.

Щодо обґрунтованості встановленого порушення, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Згідно з ст. 48 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

З цього можна зробити висновок, що стаття 48 Закону №2344-III не містить виключного переліку документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів, а тому у розумінні правової доктрини є нормою банкетного характеру.

Відповідно до статті 18 Закону №2344-III з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані, серед іншого, організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України.

Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.

Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.

Так, Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340 затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі Положення №340), яке розроблено відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, Регламенту (ЄС) № 561/2006 Європейського Парламенту та Ради від 15 березня 2006 року про гармонізацію відповідного соціального законодавства, що регулює відносини в галузі автомобільного транспорту та вносить зміни до Регламентів Ради (ЄЕС) № 3821/85 та (ЄС) № 2135/98 і скасовує Регламент Ради (ЄЕС) № 3820/85, Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР).

Відповідно до нормативних визначень Положення №340, які наведені у пункті 1.5 розділу I:

- автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи/та вантажів транспортними засобами (далі - Перевізник);

- відпочинок - безперервний період часу, який водій може використовувати на свій розсуд;

- змінний період керування - сумарна тривалість періодів керування за робочий день (зміну);

- змінна перерва - сумарна тривалість перерв за робочий день (зміну), період, протягом якого водій не керує автомобілем та не виконує іншої роботи і який використовується для відпочинку;

- робоча зміна - період роботи водія відповідно до графіка змінності (зміна), який може бути як безперервним, так і розділеним на частини;

- робочий час водія - час, протягом якого водій зобов`язаний виконувати свої обов`язки, визначені трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку;

- тахограф - обладнання, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їх водіїв.

У пункті 6.1 Положення №340 передбачено, що вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

Згідно з положеннями пункту 3.3 розділу IІІ Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 № 385 (далі Інструкція №385), водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв); у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.

Пунктом 3.5 розділу IІІ Інструкції №385 встановлено, що перевізники забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку - протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії.

Відповідно до пункту 3.6 розділу IІІ Інструкції №385 перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку: наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.

Аналіз вказаних положень Інструкції №385 дає підстави для висновку, що водії транспортних засобів, обладнаних тахографами, зобов`язані мати при собі, зокрема, заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Колегія суддів бере до уваги, що 20 вересня 2010 року набула чинності Поправка № 6 до ЄУТР, прийнята Робочою групою з автомобільного транспорту КВТ ЄЕК ООН (S.С.1) на 103-й сесії (м. Женева, 29-31 жовтня 2008 року), яка має на меті приведення ЄУТР у відповідність із законодавством, введеним у дію у Європейському Союзі (постанова Європейського Союзу від 15 березня 2006 року №561/2006) в частині періодів керування та відпочинку професійних водіїв, з тим, щоб забезпечити гармонізацію цих двох систем правил та безпеку дорожнього руху.

Відповідно до вказаної поправки до ЄУТР, з 20 грудня 2010 року водії мають пред`являти посадовим особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті, реєстраційні листки за кожен поточний день та попередні 28 календарних днів, тобто 29 тахокарт чи індивідуальних реєстраційних листків.

При цьому законодавець чітко встановив обов`язок водія при перевірці надати посадовим особам, уповноваженим здійснювати контроль на автомобільному транспорті, тахокарти у визначеній кількості (29 штук) або бланк підтвердження діяльності (в разі відсутності тахокарт), а автомобільного перевізника забезпечити їх наявність у водія.

Уповноважені особи мають право перевіряти наявність вказаних документів під час здійснення як міжнародних, так і внутрішніх перевезень.

Непред`явлення вказаних документів під час проведення перевірки свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 Закону №2344-III.

Так відповідно до абзацу третього статті 60 Закону №2344-ІІІ за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Актом перевірки зафіксовано, що перевезення вантажу здійснювалось за відсутності у водія на момент проведення перевірки заповнених тахокарт як за 06.12.2023 року, так і за 28 попередніх днів.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що при цьому позивач не надав жодного доказу в підтвердження того, що на момент проведення перевірки у водія транспортного засобу були наявні заповнені тахокарти за 06.12.2023 року та за 28 попередніх днів, або був наявний бланк підтвердження діяльності водія, який міг бути документальним підтвердженням того, що тахокарти за попередній період відсутні з об`єктивних причин.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача, що ТОВ «Альфа Тіда» не є суб`єктом вчинення відповідного правопорушення, оскільки судом встановлено, що відповідно до товарно-транспортної накладної від 06.12.2023 року №0-3, перевізником є саме ТОВ «Альфа-Тіда».

Суд апеляційної інстанції враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 01.06.2023 у справі № 640/39442/21 про те, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах. Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344-III), а не власник/користувач транспортного засобу. Не без того, що надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо, коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої абзацом чотирнадцятим частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ. Тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).

Також Верховний Суд у постанові від 12.10.2023 (справа №280/3520/22) виснував наступне: «відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. Автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть співпадати».

Суд апеляційної інстанції наголошує, що приписами частини першої статті 60 Закону №2344-III чітко визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону. Тобто, положеннями Закону №2344-III встановлено, що відповідальність за порушення, зокрема, статті 48 цього Закону, несе автомобільний перевізник.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 01 лютого 2024 року у справі №600/3906/22-а.

За таких обставин суд визнає обґрунтованими твердження відповідача про те, що позивач здійснював перевезення вантажів без оформлення усіх документів, які передбачені для автомобільного перевізника статтею 48 Закону №2344-ІІІ, а тому допустив порушення законодавства про автомобільний транспорт і до нього правомірно на підставі абзацу третього частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ застосована санкція у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн.

Щодо тверджень апелянта про неповідомлення його про час і місце розгляду справи, а відтак і позбавлення його можливості надати свої пояснення та заперечення, колегія суддів зазначає наступне.

Оформлення результатів перевірки та застосування адміністративно-господарських штрафів регламентовано пунктами 20-30 Порядку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (тут і надалі у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин; Порядок №1567).

Відповідно до пунктів 20-21 вказаного Порядку виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму.

У разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

В абзаці першому пункту 25 Порядку №1567 встановлено, що справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Згідно з пунктом 26 Порядку № 1567 справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).

На підтвердження виконання відповідачем вказаного положення Порядку № 1567 представник відповідача надала суду першої інстанції список № 498 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих, з якого вбачається надіслання на адресу позивача поштовим відправленням № 273 повідомлення про розгляд матеріалів справи про порушення законодавства від 27.12.2023 № 101786/31/24-23, в якому міститься інформація про дату 17.01.2024, час 09 год., та місце Львівська обл., м. Городок, вул. Львівська, буд. 659А/2 розгляду справи.

Тобто, відповідач виконав обов`язок, установлений пунктом 26 Порядку № 1567, про інформування позивача про розгляд справи встановленим порядком.

Суд апеляційної інстанції враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 01.03.2018 року у справі № 820/4810/17,про те, що відсутність особи під час розгляду справи про накладення адміністративно-господарського штрафу не позбавляє особу спростувати вину у суді, та у зв`язку із цим не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 11.02.2020 у справі № 820/4624/17 «завчасне у межах достатнього поза розумним сумнівом строку надходження поштового відправлення (до складу якого входить повідомлення про дату, час та місце розгляду питання стосовно накладення штрафу на перевізника) до установи з поштового зв`язку і не отримання цього повідомлення перевізником не виключає можливості накладення штрафу за відсутності перевізника, адже кожен учасник суспільних відносин повинен дотримуватись базових правил добропорядності, доброчесності та сумлінності тощо, а не ухилятись від отримання поштової кореспонденції задля уникнення юридичної відповідальності».

У пункті 27 Порядку № 1567 передбачено, що у разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі. За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

Таким чином, встановивши порушення позивачем законодавства про автомобільний транспорт (допущення перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт»), відповідач обґрунтовано притягнув позивача до відповідальності, що передбачено абзацом третім частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», прийнявши оскаржувану постанову.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції робить висновок про те, що оскаржена постанова відповідає критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 КАС України, тому є правомірною та не підлягає скасуванню.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Тіда» залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року у справі № 380/4339/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін