Справа № 686/26167/24
Суддя: Дем'янов Ю. М.
Дата ухвалення: 2024-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/686/253/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2024 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області

у складі: головуючого - судді Дем`янова Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко Л.Г.,

представника позивача Мельничук О.Я.,

відповідача ОСОБА_1 ,

перекладача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хмельницький справу в режимі відеоконференцзв`язку із Волинським пунктом тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України ДМС України, за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області до ОСОБА_1 про продовження строку затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України,

встановив:

25.09.2024 позивач УДМС в Хмельницькій області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про продовження строку затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України. В обґрунтування позову зазначено, що у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України ДМС України з 01.02.2024 року на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у справі № 686/3368/24 перебуває громадянин російської федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 .

01.10.2024 закінчується термін утримання відповідача, проте, на теперішній час неможливо отримати будь-яку інформацію з країни громадянської належності відповідача, а також відсутні документи, які б надавали право відповідачу на перетин кордону, тому виникла потреба у даному позові.

Позивач стверджує, що УДМС у Хмельницькій області здійснювалися заходи для встановлення особи та наявності чи відсутності підстав перебування його на території України.

Так, уповноваженими працівниками органів міграційної служби встановлено, що відповідач документований паспортом громадянина рф НОМЕР_1 від 09.07.2018, виданим гу мвд росії по новосибірській області.

За результатами перевірки, проведеної за наявними обліками територіальних органів ДМС та відомчої інформаційної системи ЄІАС УМП встановлено, що відповідач громадянства України не набував, посвідкою на постійне проживання та тимчасове проживання не документований із заявами про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту не звертався.

Відповідач 27.01.2024 зайшов на територію України з території республіки білорусь, поза межами пункту пропуску, таким чином перебуває на території України нелегально.

01.02.2024 відносно відповідача позивачем було прийнято рішення про примусове видворення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду відповідач подав до Сьомого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, проте, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2024 апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду від 01.02.2024 без змін.

У поданому позові УДМС у Хмельницькій області зазначає, що з метою забезпечення виконання рішення суду позивачем проводились заходи щодо примусового видворення останнього.

Зокрема, Відповідачу пропонувалося, за його згоди, в добровільному порядку, повернутися до країни походження через пункт пропуску через державний кордон КПП «Покровка- Колотиловка» (Сумська область). Проте, відповідач у письмовій формі мвідмовився повертатись до країни походження.

Окрім того, відповідачу пропонувалось у добровільному порядку перетнути кордон із республікою білорусь, на що згоди відповідача не отримано.

Відтак, відповідач на території України не має постійного місця проживання, у нього відсутнє достатнє фінансове забезпечення для проживання на території України, а також для виїзду за межі України, крім того у відповідача відсутній паспортний документ який давав би право виїхати за межі території України.

У зв`язку із зазначеним позивач змушений звертатися до суду із позовною вимогою про продовження строку затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25.09.2024 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив позов задовольнити. Надав пояснення, які повністю узгоджуються із обставинами викладеними в позовній заяві. Крім цього зазначив, що наразі жодних договірних відносин із російською федерацією в України нема, у тому числі розірвано договірні відносини та співробітництво із питань реадмісії. На даний час законодавством України не передбачена можливість видворення громадян російської федерації до країни належності, у зв`язку із чим достатні заходи, які б привели до бажаного результату органи міграційної служби вжити не можуть з метою виконання рішення про видворення відповідача.

Відповідач у судовому засіданні відмовився від надання ґрунтовних пояснень чи заперечень стосовно адміністративного позову, мотивуючи це тим, що не вірить в об`єктивний розгляд справи. Однак при цьому підтвердив факт незаконного знаходження на території України пояснивши це тим, що він не має можливості знаходитись в російській федерації, є особою яка відноситься до сексуальних меншин та зазнає постійних переслідувань з боку органів влади та населення в росії.

Також вказав, що перетнув кордон України 27.01.2024, практично одразу був затриманий та доставлений в пункт тимчасового перебування, де знаходиться і на даний час.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01.02.2024 та постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2024 у справі № 686/3368/24 щодо правовідносин між тими ж сторонами встановлено, що 01.02.2024 працівниками правоохоронних органів виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , який перебуває на території України з порушенням міграційного законодавства. Документи, які б давали право на виїзд, а також документи, які підтверджують законність перебування на території України, у нього відсутні.

Так, вказаними судовими рішеннями встановлено, що відповідач ОСОБА_1 документований паспортом громадянина рф НОМЕР_1 від 09.07.2018, виданим гу мвд росії по новосибірській області. При цьому, відповідач громадянства України не набував, посвідкою на постійне проживання та тимчасове проживання не документований із заявами про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту не звертався.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01.02.2024 у справі № 686/3368/24, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2024 у справі № 686/3368/24 ОСОБА_1 затримано для ідентифікації та забезпечення примусового видворення, строком на шість місяців, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29.07.2024 по справі № 686/20399/24 строк затримання ОСОБА_1 продовжено на два місяці.

Як вбачається із Доповідної записки за вих. № 6801.6/15850-24 від 16.09.2024 начальника відділу УДМС України у Хмельницькій області вбачається, що 01.10.2024 закінчується термін утримання відповідача у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України ДМС України.

Листом заступника начальника УДМС України у Хмельницькій області за вих. № 6801.6/15286-24 від 05.09.2024 повідомлено, що існує можливість повернення громадян російської федерації через Республіку Білорусь у разі їх добровільної згоди.

Рукописні заяви ОСОБА_3 від 16.09.2024 та від 18.07.2024 свідчать, що від добровільного повернення до країни походження останній відмовляється.

Добровільна відмова відповідача підтверджується даними листа директора ІНФОРМАЦІЯ_2 за вих. № 0777.5/474-24 від 16.09.2024.

Відповідно до частини 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Частиною 11 ст. 289 КАС України передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Частиною 12 ст. 289 КАС України визначено, що про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Відповідно до частини 13 ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Отже, ч. 13 ст. 289 КАС України передбачено підстави, за яких можливо продовжити строк затримання іноземців та осіб без громадянства, які є вичерпними та широкому тлумаченню не підлягають.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.09.2019 року по справі № 743/719/17 та від 28.01.2021 року по справі № 743/1046/20.

У даній справі доводи позивача щодо відсутності співпраці з боку відповідача, оскільки він відмовився від повернення до країни своєї громадянської належності, не тотожні відсутності співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації.

Водночас, позивачем не одержана інформація з країни громадянської належності відповідача, оскільки дипломатичні відносини між Україною та рф розірвані, діяльність посольства та консульських установ на території України припинена.

Відповідачу було встановлено попереднім рішенням суду строк затримання 6 місяців, наступним рішенням такий строк продовжено ще на два місяці, наразі позивач просить продовжити зазначений строк ще на шість місяців.

Водночас з матеріалів справи не вбачається, що позивачем не вживалось належних заходів для здійснення видворення відповідача з території України, у зв`язку із відсутністю законодавчого врегулювання ситуації що склалась із громадянами російської федерації.

Так, тримання ОСОБА_1 на час розгляду справи у суді становить 8 місяців, що є більш ніж достатнім періодом для забезпечення процедури його примусового видворення.

При цьому, суд вважає, що посилання позивача на відсутність можливості виконати рішення про примусове видворення відповідача за межі України з незалежних від сторін причин протягом тривалого часу також не може бути підставою для продовження строку затримання відповідача.

Приходячи до висновку про відмову у задоволені позову, суд зауважує, що відповідно до п. «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

В п.п. 37, 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» Європейський суд з прав людини вказав, що предметом та метою п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є lex generalis по відношенню до п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є гарантувати, що нікого не може бути позбавлено волі у свавільний спосіб, таким чином, незалежно від відповідності національному праву «жодне свавільне утримання ніколи не може вважатися законним».

Стаття 5 Конвенції також вимагає, щоб будь-яке затримання чи взяття під варту здійснювалося у «порядку, передбаченому законом». Це передбачає як додержання матеріальних вимог, наприклад, умов, за яких людина може бути затримана, так і додержання власне процедури позбавлення свободи.

Суд наголошує, що відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції мається на увазі фізична свобода особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

У пункті 103 рішення Європейського суду з прав людини від 17.04.2014 у справі «Анатолій Руденко проти України», яке стало остаточним 17.07.2014 (№ 50264/08), указано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява № 26629/95, і «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява № 36760/06).

З огляду на викладене, є підстави вважати, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі. Відтак, будь-яке затримання особи має вчинятись відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням норм міжнародного права, та у відповідності до процедури, визначеної законом.

У рішенні «Кім проти Росії» від 17.07.2017 року Європейський суд з прав людини зазначив, що параграф 1 (f) статті 5 Конвенції не вимагає, щоб утримання під вартою розглядалося як розумно необхідне, наприклад, для запобігання правопорушення або втечі. Будь-яке позбавлення волі на підставі другої частини параграфа 1 (f) статті 5 буде обґрунтовано, якщо вживаються заходи щодо депортації або екстрадиції.

Якщо ці заходи не супроводжуються особливою ретельністю, позбавлення волі перестає бути допустимим згідно з параграфом 1 (f) статті 5 (§ 113 постанови від 15.11.1996 року по скарзі «Chahal проти Великобританії»). Для того, щоб не стати довільним, позбавлення волі на підставі параграфа 1 (f) має бути сумлінним. Воно повинно бути тісно пов`язане з підставою позбавлення волі, на яке посилається Уряд. Місце і умови утримання під вартою повинні бути відповідними. Тривалість утримання під вартою не повинна перевищувати те, що розумно вимагається для досягнення мети (§ 164 судові рішення Великої палати за скаргою «А. та інші проти Сполученого Королівства», ECHR 2009).

У зазначеній ситуації позивачем перед судом належними та достатніми доказами не доведено, що дії відповідача під час перебування на території України суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку чи його тримання під вартою необхідне для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, що могло б слугувати причиною подальшого його тримання під вартою та обмеження його особистої свободи.

Відтак, аналізуючи обставини справи, що розглядається, суд вважає, що заходи, які вживались позивачем для видворення іноземця ОСОБА_1 не супроводжувались достатньою ретельністю, а твердження позивача про неможливість здійснення інших заходів не є аргументованою, тому не може вважатись достатньою підставою для продовження обмеження особистої свободи відповідача, оскільки такий захід всупереч загальним принципам права та не є очевидно необхідним, пропорційним обставинам, що складаються та виключними у даному випадку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому у задоволенні адміністративного позову Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області до ОСОБА_1 про продовження строку затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України, слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.9, 72-77, 268-272, 289 КАС України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд -

ухвалив:

У задоволенні позову Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області до ОСОБА_1 про продовження строку затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України ДМС України ( АДРЕСА_1 ), з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 27.09.2024.

Суддя Юрій ДЕМ`ЯНОВ