Справа № 200/1490/24
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року справа №200/1490/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Геращенка І.В., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року (повне судове рішеня складено 13 червня 2024 року) у справі № 200/1490/24 (суддя в І інстанції Голуб В.А.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги від 05 лютого 2024 року № Ф-7205-2615 та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У березні 2024 ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги від 05 лютого 2024 року № Ф-7205-2615 та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування вимог вказано, що у період з 07 травня 2003 року по 04 березня 2024 позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець. Втім, з 01.04.2015 він не провадив підприємницьку діяльність, а працював як найманий працівник. За період 2017-2020 роки роботодавцем належним чином сплачено страхові внески. Проте податковим органом було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску. На переконання позивача, особа, яка провадить господарську діяльність, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі, не меншому за мінімальний.

З огляду на вказане просив суд:

визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску № Ф-7205-2615 від 05.02.2024 на суму 40 324,58 грн.;

зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві виключити з інтегрованої картки платника (ІКП) заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 у розмірі, що визначений вимогою № Ф-7205-2615 від 05.02.2024 на суму 40324,58 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-7205-2615 від 05 лютого 2024 року на суму 37 788,74 грн (тридцять сім тисяч сімсот вісімдесят вісім гривень сімдесят чотири копійки).

Зобов`язано Головне управління ДПС у м. Києві виключити з інтегрованої картки платника заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 у розмірі 37 788,74 грн (тридцять сім тисяч сімсот вісімдесят вісім гривень сімдесят чотири копійки), що визначений вимогою № Ф-7205-2615 від 05 лютого 2024 року.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що станом на 01.10.2013 від територіальних органів Пенсійного фонду України було передано ІКП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з позитивним сальдо в розмірі 796,00 гривень.

ФОП ОСОБА_1 сплачено єдиний внесок в сумі 4152,66 грн, у зв`язку з чим станом на 04.04.2024 в ІКП обліковується заборгованість у сумі 40 324,58 гривень.

Вищезазначене свідчить, що позивач перейшов з обліку Головного управління ДПС у Донецькій області до головного управління ДПС у м. Києві вже з наявною заборгованістю по єдиному соціальному внеску.

З 01.01.2017 ФОП - платники єдиного соціального внеску та ФОП, які перебувають на загальній системі оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком, інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Згідно зі змінами, внесеними Законом України від 03.10.2017 № 2148-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), з 01.01.2018 у разі якщо ФОП, які застосовують загальну систему оподаткування, не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такі платники зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування ЄСВ, встановленої Законом № 2464-VI. При цьому сума ЄСВ не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI у редакції Закону № 2148).

Апелянт вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що ОСОБА_1 має статус «ФО - пенсіонер за віком» лише з 22.01.2023, а отже не був звільнений від сплати ЄСВ до набуття зазначеного статусу.

Відтак, нарахування з єдиного соціального внеску є правомірними та підлягають сплаті в обов`язковому порядку.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що у період з 07 травня 2003 року по 04 березня 2024 року ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с.31-34).

З трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 від 16 серпня 1982 року вбачається, що у період з 01 квітня 2015 року по 01 лютого 2023 року позивач працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Керамресурс» на посаді економіста (а.с.18-24).

За весь період роботи ОСОБА_1 роботодавцем було сплачено страхові внески, про що свідчать відомості з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) (а.с.25-30).

Проте, Головним управлінням ДПС у м. Києві було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05 лютого 2024 року № Ф-7205-2615 на суму 40 324,58 грн (а.с.35).

За даними інтегрованої картки платника по коду бюджетної класифікації 71040000 (далі - ІКП) позивачу були автоматично розраховані нарахування єдиного внеску, а саме:

- по строку 31.12.2014 у сумі 1267,89 грн та по строку 20.01.2015 у сумі 1267,95 грн за 2014 рік;

- по строку 09.02.2018 у сумі 8448,00 грн за 2017 рік;

- по строку 19.04.2018 у сумі 2457,18 грн за 1 квартал 2018 року;

- по строку 19.07.2018 у сумі 2457,18 грн за ІІ квартал 2018 року;

- по строку 19.10.2018 у сумі 2457,18 грн за III квартал 2018 року;

- по строку 21.01.2019 у сумі 2457,18 грн за IV квартал 2018 року;

- по строку 19.04.2019 у сумі 2754,18 грн за І квартал 2019 року;

- по строку 19.07.2019 у сумі 2754,18 грн за IІ квартал 2019 року;

- по строку 21.10.2019 у сумі 2754,18 грн за III квартал 2019 року;

- по строку 20.01.2020 у сумі 2754,18 грн за VI квартал 2019 року;

- по строку 21.04.2020 у сумі 2078,12 грн за І квартал 2020 року;

- по строку 20.07.2020 у сумі 1039,06 грн за ІI квартал 2020 року;

- по строку 19.10.2020 у сумі 3178,12 грн за III квартал 2020 року;

- по строку 19.01.2021 у сумі 2200,00 грн за VI квартал 2020 року.

Всього в ІКП по коду бюджетної класифікації 71040000 у позивача обліковується заборгованість з єдиного внеску в сумі 40 324,58 грн (а.с.38-47).

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з наступного.

Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише відповідачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій задоволені позовні вимоги. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом № 2464-VI.

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (частина друга статті 2 Закону № 2464-VI).

Пунктами 2 і 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

З 01.01.2017 набрав чинності Закон України від 06.12.2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ (у редакції Закону № 1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій») єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону № 2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб-підприємців з 01.01.2017 виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимоги з огляду на наявність у позивача як фізичної особи-підприємця обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі, якщо протягом 2015-2023 років він був найманим працівником та його роботодавець сплачував за нього ЄСВ у сумі, що не була меншою за мінімальний розмір.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Водночас, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовано не було.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Разом з тим, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 у справі № 160/3114/19 та в подальшому підтримана у постановах від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19, та від 23.01.2020 у справі № 480/4656/18, від 04.11.2021 у справі № 140/3209/19, від 18.02.2022 у справі № 420/4911/20.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість з несплати єдиного внеску нараховано позивачу:

- по строку 31.12.2014 у сумі 1267,89 грн та по строку 20.01.2015 у сумі 1267,95 грн за 2014 рік;

- по строку 09.02.2018 у сумі 8448,00 грн за 2017 рік;

- по строку 19.04.2018 у сумі 2457,18 грн за 1 квартал 2018 року;

- по строку 19.07.2018 у сумі 2457,18 грн за ІІ квартал 2018 року;

- по строку 19.10.2018 у сумі 2457,18 грн за III квартал 2018 року;

- по строку 21.01.2019 у сумі 2457,18 грн за IV квартал 2018 року;

- по строку 19.04.2019 у сумі 2754,18 грн за І квартал 2019 року;

- по строку 19.07.2019 у сумі 2754,18 грн за IІ квартал 2019 року;

- по строку 21.10.2019 у сумі 2754,18 грн за III квартал 2019 року;

- по строку 20.01.2020 у сумі 2754,18 грн за VI квартал 2019 року;

- по строку 21.04.2020 у сумі 2078,12 грн за І квартал 2020 року;

- по строку 20.07.2020 у сумі 1039,06 грн за ІI квартал 2020 року;

- по строку 19.10.2020 у сумі 3178,12 грн за III квартал 2020 року;

- по строку 19.01.2021 у сумі 2200,00 грн за VI квартал 2020 року.

Всього в ІКП по коду бюджетної класифікації 71040000 у позивача обліковується заборгованість з єдиного внеску в сумі 40 324,58 грн.

Індивідуальними відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про застраховану особу ОСОБА_1 (довідка за формою ОК-5) підтверджується, що за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у період 2017 - 2020 роки у розмірах, визначених законодавством, сплачував страхувальник.

Вказане не спростовано відповідачем.

На думку суду, у цьому випадку, сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача досягнута за рахунок його сплати роботодавцем.

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності судом не встановлено, докази отримання таких в матеріалах справи відсутні, відповідачем під час розгляду справи не надані.

У свою чергу, представником відповідача до суду не надано будь-яких пояснень або належних та достатніх доказів того, що позивач здійснював у період, що вказаний вище та за який нараховано суму боргу, підприємницьку діяльність та отримував дохід від такої діяльності.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у вказані вище періоди єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства України, місцевий суд дійшов правильного висновку про протиправність дій відповідача щодо нарахування позивачу заборгованості по сплаті єдиного внеску за 2017-2020 роки, оскільки страхові внески сплачувались за позивача його роботодавцем, що підтверджене Індивідуальними відомостями про застраховану особи Форми ОК-5.

Зважаючи на вищевикладене, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що необхідне визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у м. Києві про сплати боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-7205-2615 від 05.02.2024 на суму 37788,74 грн (за період 2017 - 2020 років, без урахування боргу за 2014 рік).

Також, слід зазначити, що усталеною є практика Верховного Суду, що ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має водночас як забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання, так і бути адекватним фактичним обставинам справи, а також узгоджуватися з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Згідно із пунктом 2 розділу І Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12.01.2021 № 5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.03.2021 за № 321/35943 (далі - Порядок № 5), терміни в цьому Порядку вживаються в таких значеннях:

достовірність показників - відповідність інформації, що відображається в інтегрованій картці платника податків, показникам первинних документів;

інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску (далі - платежі), що ведеться за кожним видом платежу;

коректність даних інформаційної системи - відповідність інформації, що зберігається у підсистемах інформаційної системи, первинним показникам та встановленим алгоритмам (правилам) логічного і арифметичного контролю;

первинні документи - документи, що складені платниками та/або податковими органами, отримані від інших органів влади згідно з чинним законодавством (податкові декларації, уточнюючі розрахунки, податкові повідомлення-рішення, рішення податкового органу, вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску, судові рішення, рішення про розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу), інформація Казначейства про надходження податків і зборів та єдиного внеску тощо);

перекручення (викривлення) показників - неповне та/або несвоєчасне відображення показників у відповідних підсистемах інформаційної системи.

Пунктом 3 розділу І Порядку № 5 передбачено, що оперативний облік платежів здійснюється податковими органами в інформаційній системі. Метою ведення оперативного обліку і складання звітності податкових органів є забезпечення користувачів повною, достовірною та неупередженою інформацією щодо стану розрахунків платників з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування для прийняття оптимальних управлінських рішень.

Відповідно до пункту 4 розділу І Порядку № 5 відображення/занесення первинних показників у підсистемах інформаційної системи здійснюється працівниками структурних підрозділів територіальних органів ДПС за напрямами роботи.

За приписами пункту 1 глави 1 розділу ІІ Порядку № 5 з метою обліку нарахованих і сплачених, повернутих та відшкодованих сум платежів територіальними органами ДПС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які мають сплачуватися такими платниками на рахунки, відкриті в розрізі адміністративно-територіальних одиниць. ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за відповідним видом платежу та відповідною адміністративно-територіальною одиницею. Облік платежів ведеться в ІКП окремими обліковими операціями в хронологічному порядку. При цьому кожна операція фіксується в окремому рядку із зазначенням виду операції та дати її проведення.

Верховний Суд неодноразово, зокрема, у постановах від 19.02.2019 у справі № 825/999/17, від 26.02.2019 у справі № 805/4374/15-а, від 17.06.2021 у справі № 520/7599/19, від 25.03.2021 у справі № 280/4506/18, від 02.06.2022 у справі № 360/2838/20 вказував, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно, належним способом захисту, що відновить порушені права, є вимога про зобов`язання відповідача здійснити дії по відображенню/коригуванню у особовій картці платника податків дійсного стану зобов`язань перед бюджетом, в тому числі, і шляхом виключення неправомірно нарахованих і відображених сум.

За таких обставин, з метою належного захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача привести у відповідність інтегровану картку платника ОСОБА_1 шляхом виключення відомостей щодо нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37 788,74 грн.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Як було зазначено вище, позивачем та його представником рішення не оскаржене.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

Також слід зазначити, що рішенням місцевого суду, в тому числі, стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Апеляційна скарга доводів незгоди з судовим рішенням в цій частині не місиить, тому апеляційним судом не надається оцінка висновкам суду щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року у справі № 200/1490/24 залишити без змін.

Повне судове рішення 26 вересня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

Т. Г. Гаврищук

І. В. Геращенко