Справа № 420/17777/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/17777/23

Головуючий І інстанції: Вовченко О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 30.11.2023р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

14.07.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 стосовно не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 04.06.2019р. по 19.06.2023р. включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.06.2019р. по 19.06.2023р. включно в сумі - 785487,43 грн. відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив про те, що відповідач, на виконання судових рішень від 16.07.2020р. у справі №420/438/20 та від 20.10.2022р. у справі №420/18166/21, здійснив виплату (доплату) належного йому розміру грошового забезпечення у сумі - 82438,42 грн. (тобто з порушенням строків його виплати). Разом із тим, згідно зі ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини уповноваженого органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, як стверджує позивач, він має право на отримання від відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати коштів (до дня фактичного розрахунку). Однак, Військова частина НОМЕР_1 зазначеної вище виплати не здійснила, що слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним вище рішенням суду першої інстанції, позивач 12.12.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.11.2023р. та прийняти нове, який його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.01.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

31.01.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - капітан 3 рангу ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 у період з 25.12.2017р. по 03.06.2019р.

У відповідності до витягу з наказу Командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.12.2015р. №287, позивача, призначеного наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 23.12.2015р. №1081 на посаду інженера інформаційно-телекомунікаційного вузла Військової частини НОМЕР_1 , з 25.12.2015р. було зараховано до списків особового складу частини, та взято на всі види грошового забезпечення.

03.06.2019р., згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №130, ОСОБА_1 , начальника інформаційно-телекомунікаційного вузла Військової частини НОМЕР_1 , було виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.07.2020р. у справі №420/438/20, відповідачем 21.04.2021р. виплачено на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі - 4503,23 грн. із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) січень 2016р.

Також, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.10.2022р. у справі №420/18166/21, відповідачем 20.06.2023р. було виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 25.12.2015р. по 28.02.2018р. з застосуванням базового місяця січень 2008р. у загальній сумі - 77935,19 грн.

Вважаючи, що відповідачем у день його звільнення не було проведено остаточний розрахунок, у зв`язку із чим виникли підстави для виплати середнього грошового забезпечення за весь час такої затримки, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, з відсутності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Аналогічні положення фактично містяться і в ч.1 ст.2 КЗпП України.

За змістом ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992р. №2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Як визначено п.242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (затв. Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008), особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ч.1 ст.116 КЗпП України).

Частиною 1 ст.117 КЗпП України також визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки до дня фактичного розрахунку.

За правилами ч.2 ст.117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Контекст цієї справи полягає саме у тому, що після виключення позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та зняття з усіх видів забезпечення при Військовій частині НОМЕР_1 (відповідача у справі), він був переведений (вибув) до нового місця служби в м.Одесу.

Водночас, ОСОБА_1 під час проходження публічної служби у Військовій частині НОМЕР_1 не отримував суми індексації грошового забезпечення у належному розмірі (з урахуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін), у зв`язку із чим між позивачем та відповідачем виникли публічно-правові спори.

Відповідні спори адміністративний суд вирішив на користь ОСОБА_1 , і на виконання рішень суду від 16.07.2020р. у справі №420/438/20 та від 20.01.2022р. у справі №420/18166/21 відповідачем виплачено індексацію грошового забезпечення позивача за спірні періоди у загальному розмірі - 82438,42 грн.

У межах даної адміністративної справи, 14.07.2023р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача відносно не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 04.06.2019р. по 19.06.2023р. включно.

Правова підстава цього позову - ч.1 ст.116, ч.1 ст.117 КЗпП України.

Так, з урахуванням того факту, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних сум, на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби, допускається поширення норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними.

У цьому контексті, судова колегія зауважує, що приписи ч.1 ст.47, ч.1 ст.116, ч.1 ст.117 КЗпП України установлюють загальне правило, згідно з яким, у випадку звільнення працівника власник або уповноважений ним орган зобов`язаний виплатити йому всі належні суми у день звільнення, а якщо в указаний строк цього не було зроблено з вини власника або уповноваженого ним органу, то підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь затримки до дня фактичного розрахунку.

Межі дії диспозиції ч.1 ст.117 КЗпП України визначені її гіпотезою, яка вказує на умови, за наявності яких вступає в дію правило про виплату середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Обставини, з настанням яких і необхідно здійснювати дане правило, пов`язані з саме фактами звільнення працівника та невиплатою йому з вини власника або ж уповноваженого ним органу належних сум у день звільнення.

Ці обставини не зазнали змін внаслідок унесення змін до ст.ст.116,117 КЗпП України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022р. №2352-IX.

Фактичні обставини цієї справи свідчать про те, що позивач не звільнявся з Військової частини НОМЕР_1 (був направлений для подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і відповідач, у даному випадку, не мав статусу власника або ж уповноваженого ним органу для проведення розрахунку в день звільнення позивача з військової служби.

Отже, фактичні обставини цієї справи не відповідають гіпотезі ч.1 ст.117 КЗпП України, а тому ця норма не може бути застосована до спірних правовідносин. Поширення дії вказаної норми на випадок, який має місце у цій справі, протирічило б її змісту, сфері її дії й меті запровадження.

З огляду на вказані обставини й міркування, судова колегія погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про відсутність, у даному випадку, будь-яких підстав для виплати позивачу середнього заробітку, передбаченого ч.1 ст.117 КЗпП України.

Аналогічних висновків щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд у постанові від 21.02.2024р. у справі №520/1897/22, і такі висновки відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного питання правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку.

Вказані вище висновки суду в цій частині є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 26.09.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко