Справа № 320/19578/23
Суддя: Білоноженко М.А.
Дата ухвалення: 2024-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2024 року №320/19578/23

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Білоноженко М.А., розглянувши у приміщені суду в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Комісії з реорганізації ДФС України Департаменту фінансово-економічного планування, аналізу та майнових відносин Міністерства фінансів України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовом до Комісії з реорганізації ДФС України Департаменту фінансово-економічного планування, аналізу та майнових відносин Міністерства фінансів України (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати незаконною та протиправною бездіяльність комісії з реорганізації ДФС України Департаменту фінансово-економічного планування, аналізу та майнових відносин Міністерства фінансів України по розгляду звернення та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 ;

- зобов`язати комісію з реорганізації ДФС України Департаменту фінансово-економічного планування, аналізу та майнових відносин Міністерства фінансів України розглянути звернення по виплаті та виплати одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач не прийняв жодного рішення з тих, які повинен ухвалити за результатами розгляду заяви та доданих до неї матеріалів про нарахування позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням служби в ОВС. Тому позивач вважає, що відповідач зобов`язаний повторно розглянути його заяву від 20.06.2022 та доданих до неї матеріалів про нарахування одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ України та прийняти відповідне рішення відповідно до вищезазначених положень Закону України «Про міліцію» та «Порядку.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду 07.08.2023 (суддя Шевченко А.В.) відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до розпорядження керівника апарату Київського окружного адміністративного суду, у зв`язку з перебуванням судді Шевченко А.В. у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку з метою додержання процесуальних строків, встановлених КАСУ у справі призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно розпорядження керівника апарату Київського окружного адміністративного суду, у зв`язку з перебуванням судді Шевченко А.В. у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку з метою додержання процесуальних строків, встановлених КАСУ у справі призначено повторний автоматизований розподіл справи.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Київського окружного адміністративного суду, справу №320/19578/23 передано до розгляду судді Білоноженко М.А., тому ухвалою судді від 09.05.2024 прийнято справу до свого провадження.

Відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, надав до суду письмовий відзив на позов, у якому зазначив, що комісія з реорганізації ДФС не утворювалась та не могла бути утвореною саме у складі Департаменту фінансово-економічного планування, аналізу та майнових відносин Міністерства фінансів України. Вказано, що затвердження директора Департаменту фінансово-економічного планування, аналізу та майнових відносин Мінфіну ОСОБА_2 головою комісії з реорганізації ДФС не означає, що комісія з реорганізації ДФС утворена суме у складі зазначеного структурного підрозділу Мінфіну. Додатково вказано, що постановою КМУ від 09.06.2023 №578 затверджено головою комісії з реорганізації ДФС заступника Голови Державної податкової служби України, а ОСОБА_2 увільнено від виконання цих обов`язків. Також зазначено, що чинними нормативно-правовими актами не передбачено обов`язку Мінфіну здійснювати виплату одноразової грошової допомоги колишнім працівникам ДФС.

Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 № 2825-IX (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На виконання вимог Закону №2825-IXупровідним листом від 19.01.2023 №03-19/4102/23 матеріали справи №640/16660/22 передано до Київського окружного адміністративного суду (вх. від 20.12.2023 №60095).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, справу №640/16660/22 передано до розгляду судді Білоноженко М.А., тому ухвалою судді від 06.02.2024 прийнято справу до свого провадження.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Із наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась із заявою від 11.12.2021 до т.в.о. Голови, голови комісії з реорганізації ДФС України про виплату їй одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, що сталося у період проходження служби.

09.12.2021 ДФС України листом №4605/7/99-99-08-0-17 надіслало матеріали позивача до Голови комісії з реорганізації Головного управління ДФС у м. Києві О.Дідошик.

У подальшому представник позивача звернувся з адвокатським запитом (без вихідної дати та номеру) до Голови комісії з реорганізації ДФС України, в якому просив:

- надати інформацію, чи встановлено правонаступництво та на підставі яких нормативно-правових актів щодо виплати одноразової грошової допомоги, як взагалі так і ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про національну поліцію» під час проходження служби в податковій міліції Головного управління ДФС у м. Києві з 16.02.2011 по 01.07.2021, вона втратила працездатність, внаслідок чого їй було встановлена ІІІ група інвалідності;

- чи нарахована одноразова грошова допомога ОСОБА_1 по вказаним обставинам, та яким чином її можливо отримати.

Директор Департаменту фінансово-економічного планування, аналізу та майнових відносин Мінфіну ОСОБА_2 листом від05.04.2023 №16140-03-10/9223 повідомив представника позивача про те, що станом на квітень 2023 року у ДФС України проходить процес реорганізації. Законом України «Про Державний бюджет на 2023 рік» видатки на утримання Державної фіскальної служби, в тому числі на проведення виплат одноразової грошової допомоги не передбачено. Додатково проінформовано, що нормативно-правовими актами не визначено іншого уповноваженого органу щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо розгляду звернення представника позивача, тому позивач звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає, що статтею 40 Конституції України закріплено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У Рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 №2-рп/2012, даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, Конституційний Суд України зазначив, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац шостий пункту 4, абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення).

У абзаці 3 підпункту 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 01.06.2016 №2-рп/2016 Конституційним Судом України вказано, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.

Конституційний Суд України визначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок (абзац 2 п. 6 мотивувальної частини Рішення від 12.07.2019 №5-р(I)/2019).

У Рішенні Першого сенату Конституційного Суду України від 22.01.2020 №1-р(I)/2020 Конституційний Суд України наголосив, що право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац 7 п. 2.2 мотивувальної частини Рішення від 22.01.2020 №1-р(I)/2020).

Законом України від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі Закон № 393/96-ВР) «Про звернення громадян» врегульовані питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Згідно вимог ст. 19 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» №2657-XII від 02.10.1992 інформація є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Частинами 1, 2 ст. 7 Закону №2657-XII встановлено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (надалі - Закон №2939-VI).

Відповідно до статті 1 Закону №2939-VI, публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена у процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Статтею 3 Закону №2939-VI визначено гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Згідно частини 1 статті 5 Закону №2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до статті 12 Закону №2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; розпорядники інформації суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Частиною 1 статті 13 Закону №2939-VI встановлено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них; 5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.

Згідно з пункту 6 частини 1 статті 14 Закону №2939-VI розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Відповідно до частин 1, 2 статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Матеріалами справи підтверджено, що представник позивача адвокат Горват Віктор Антонович звернувся з адвокатським запитом (без вихідної дати та номеру) до Голови комісії з реорганізації ДФС України, в якому просив:

- надати інформацію, чи встановлено правонаступництво та на підставі яких нормативно-правових актів щодо виплати одноразової грошової допомоги, як взагалі так і ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про національну поліцію» під час проходження служби в податковій міліції Головного управління ДФС у м. Києві з 16.02.2011 по 01.07.2021, вона втратила працездатність, внаслідок чого їй було встановлена ІІІ група інвалідності;

- чи нарахована одноразова грошова допомога ОСОБА_1 по вказаним обставинам, та яким чином її можливо отримати.

За наслідками розгляду вищезазначеного звернення Директор Департаменту фінансово-економічного планування, аналізу та майнових відносин Мінфіну ОСОБА_2 листом від 05.04.2023 №16140-03-10/9223 повідомив представника позивача про те, що станом на квітень 2023 року у ДФС України проходить процес реорганізації. Законом України «Про Державний бюджет на 2023 рік» видатки на утримання Державної фіскальної служби, в тому числі на проведення виплат одноразової грошової допомоги не передбачено. Додатково проінформовано, що нормативно-правовими актами не визначено іншого уповноваженого органу щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач у повній мірі на звернення представник позивача адвоката Горвата Віктора Антоновича надав йому вичерпну інформацію щодо встановлення правонаступництва та на підставі яких нормативно-правових актів здійснюється виплата одноразової грошової допомоги та відомості про те, чи виплачена позивачу така допомога, тому суд вважає заявлені позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Згідно частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У відповідності до положень ст. 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 - 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комісії з реорганізації ДФС України Департаменту фінансово-економічного планування, аналізу та майнових відносин Міністерства фінансів України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (гурт.).

Відповідач: Комісія з реорганізації ДФС України Департаменту фінансово-економічного планування, аналізу та майнових відносин Міністерства фінансів України (ідентифікаційний код: 00013480, місцезнаходження: 01008, м. Київ, вул. М.Грушевського, 12/2).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Білоноженко М.А.