Справа № 160/6445/24
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2024-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 вересня 2024 року м. Дніпросправа № 160/6445/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),

суддів: Кругового О.О., Малиш Н.І.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 р. (суддя: Рябчук О.С) в адміністративній справі №160/6445/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку з ним при звільненні, а саме ненарахування та невіплати індексації грошового забезпечення у повному обсязі;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити на його користь середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі) за період з 18 січня 2018 р. по 27 лютого 2024 р., відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Військова частина НОМЕР_1 на виконання вимог рішення суду у справі №160/10977/23 виплатила йому індексацію грошового забезпечення за час проходження ним військової служби, з порушенням строку з моменту його звільнення. Враховуючи дані обставин у відповідача наявний обов`язок нарахувати та виплати йому середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 18 січня 2018 р. по 27 лютого 2024 р. відповідно до статті 117 КЗпП України.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 р., ухваленим за результатами розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за затримку у виплаті належних йому сум грошового забезпечення при звільненні за період з 11 жовтня 2023 р. по 27 лютого 2024 р. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за затримку у виплаті належних йому сум грошового забезпечення при звільненні за період з 11 жовтня 2023 р. по 27 лютого 2024 р. у розмірі 46 743,20 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку Військовою частиною НОМЕР_1 , яка посилаючись на порушення норм матеріального права просить його

скасувати в частині задоволених позовних вимог, та винести нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як була присуджена за судовим рішенням, не може здійснюватись за правилами статті 117 КЗпП України, а може бути компенсацією за нормами Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати".

Письмовий відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надходив.

Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, як це передбачено статтею 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Оскільки ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції в частині, якою йому відмовлено у задоволенні позовних вимог не оскаржено, його перевірка здійснюється в межах доводів та вимог апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 , як це передбачено частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 01 січня 2016 р. по 18 січня 2018 р. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 р. у справі №160/10977/23 Військовій частині НОМЕР_1 визначено нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 р. по 18 січня 2018 р., з урахуванням базового місяця січень 2008 р., та компенсацію втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманого грошового забезпечення з 01 січня 2016 р. по день фактичної виплати заборгованості. На виконання вимог рішення у справі №160/10977/23, Військовою частиною НОМЕР_1 27 лютого 2024 р. здійснено виплату ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 136 609,06 грн.

Вважаючи наявними підстави для нарахування та виплатити Військовою частиною НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з встановленої судовим рішенням у справі №160/10977/23 обставини протиправної бездіяльності, допущеної відповідачем в частині не нарахування та невиплати позивачу усіх належних сум при звільненні, зокрема індексації, тому відповідно до статті 117 КЗпП України в редакції Закону України №2352- IX від 01 липня 2022 р. зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 11 жовтня 2023 р. по 27 лютого 2024 р. в розмірі 46 743,20 грн.

Так, Верховним Судом 08 серпня 2023 р. ухвалено постанову у справі №420/19971/21 спір в якій виник із аналогічних правовідносин, а саме - позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, стягнутої на підставі рішення суду.

Верховний Суд висловив наступну правову позицію:

"Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника, у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Суд зауважує, що положення ч.1 ст. 117 КЗпП України переважно стосуються випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 р. у справі № 821/1083/17 вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 р. №2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 р., частину 1 статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

Тобто, з 19 липня 2022 р. правовідносини стосовно нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження такої виплати працівникові шістьма місяцями і не передбачає зменшення розміру відшкодування.

Такий підхід до вирішення подібного спору сформульовано Верховним Судом у постанові від 29 січня 2024 р. у справі №560/9586/22.

Суд першої інстанції, виходячи із встановленої судовим рішенням у справі №160/10977/23, яке набрало законної сили 10 жовтня 2023 р. обставини протиправної бездіяльності, допущеної відповідачем в частині не нарахування та невиплати позивачу усіх належних сум при звільненні, зокрема індексації, відповідно до статті 117 КЗпП України в редакції Закону України №2352- IX від 01 липня 2022 р. та Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, правомірно зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 жовтня 2023 р. по 27 лютого 2024 р. в розмірі 46 743,20 грн.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування оскарженого рішення суду, передбачені статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 р. в адміністративній справі №160/6445/24 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 24 вересня 2024 р. і оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до пункту 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя А.В. Шлай

суддя О.О. Круговий

суддя Н.І. Малиш