Справа № 420/27762/24
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
30 вересня 2024 року м. Одеса
Суддя Одеського окружного адміністративного суду Завальнюк І.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,
Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 06 квітня 2024 року № 153 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»; визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 премії та додаткової винагороди за квітень 2024 року на підставі рапорту від 28.05.2024 року вх. № 1719; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію та додаткову винагороду за квітень 2024 року.
Ухвалою судді від 09.09.2024 позовну заяву залишено без руху через невідповідність вимогам ч. 5 ст. 122 КАС України.
В основу даного адміністративного позову покладено доводи позивача про те, що 06.04.2024 командиром в/ч НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 видано наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді «сувора догана» із позбавленням премії та додаткової винагороди за квітень 2024 р. у повному обсязі.
За обставин даної справи слідує, що оскаржуваним наказом ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за фактом перебування на службі у стані алкогольного сп`яніння.
Військовою частиною НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 складався протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 172- 20 КУпАП, який підпадає під військове адміністративне правопорушення.
Постановою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 30 квітня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення. передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП.
Разом із тим, не погоджуючись із рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 30 квітня 2024 року, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.
Постановою Херсонського апеляційного суду від 21 травня 2024 року апеляційну скаргу задоволено частково. Постанову Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 30 квітня 2024 року скасовано. Провадження по справі щодо позивача закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП.
Отримавши копію судового рішення засобами електронного зв`язку, що набрало законної сили, яким констатовано факт відсутності вини в інкримінованому діянні адміністративного проступку, ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом (вх. № 1719 від 28.05.2024 року), в якому просив скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 153, нарахувати та виплатити мені премію та додаткову винагороду за квітень 2024 року.
У зв`язку із тим, що на поданий рапорт у визначений статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» відповіді позивач не отримав, то він звернувся із новим зверненням до командування військової частини через урядовий контактний центр, втім відповіді станом на дату подання цього позову знову ж таки не надано, у зв`язку із чим позивач 27.08.2024 звернувся до суду із даним адміністративним позовом (позов здано на пошту), тобто із суттєвим порушенням спеціального місячного строку, визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України, щодо оскарження наказу від 06.04.2024.
До позову додано клопотання про поновлення строку на звернення до суду із даними вимогами, в обґрунтування якого зазначено, що спірний наказ до відома позивачу не доводився і про його існування він дізнався в травні 2024 р. під час отримання нарахованого грошового забезпечення.
Однак цей аргумент жодним чином не пояснює причини пропуску місячного строку на звернення до суду із моменту, коли позивач дізнався про його існування в травні 2024 р., адже до суду позивач звернувся 27.08.2024.
Крім того, позивач звертає увагу на те, що з липня 2023 року і станом на дату подання позову він продовжує перебувати в зоні бойових дій та залучених до заходів оборонного характеру, відповідно до покладених службових обов`язків на начальника РАО. При цьому, вказує на те, що зона бойових дій це територія підвищеної небезпеки, яка постійно перебуває на межі виживання через постійні окупантські обстріли, що у свою чергу призводить до руйнування наявної комунікації, створює високий ризик для життя та здоров`я не лише цивільного населення, а й особового складу військових частин. Через порушення противником умов та звичаїв ведення війни кожен обстріли жахають своїми масштабами та наслідками, а на відновлення відносно стерпних умов життєдіяльності уходить багато часу та потребує значних зусиль. У таких умовах очевидно говорити про можливість дотримання процесуальних строків буде помилковим та передчасно.
Також як на підставу для поновлення пропущеного строку зазначає, що він звертався до відповідача із рапортами через групу персоналу військової частини та через урядовий контактний центр з приводу спірних правовідносин, втім відповідач відповіді не надав, що на переконання позивача, свідчить про поважність пропуску строку на звернення до суду.
Оцінюючи наведені доводи позивача суд врахував, що останні є суперечливими та взаємоспростовуючими. Так, позивач зазначає про ускладнення своєчасного звернення через його перебування у зоні бойових дій, що водночас не заважало йому звертатися до відповідача із рапортами через групу персоналу військової частини та через урядовий контактний центр з приводу спірних правовідносин. У свою чергу, спірні правовідносини не передбачають обов`язкового порядку досудового вирішення спору, а тому відповідні аргументи позивача на увагу не заслуговують.
Натомість позивач без будь-яких ускладнень приймав активну участь по справі щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, а саме без зволікань оскаржив в апеляційному порядку постанову Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 30.04.2024 по справі № 650/1729/24. Тобто позивач в цьому періоді не був позбавлений можливості також і своєчасно оскаржити наказ про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, проте не зробив цього.
Жодних належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутися за судовим захистом, позивачем не надано та судом не знайдено.
Позивачем не наведено жодної підстави, яка б об`єктивно перешкоджала (утворювала обставини непереборної сили) йому звернутися до суду у спеціальний строк із даними вимогами.
Отже, позивачу необхідно було подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням причин пропуску такого строку та наданням відповідних доказів.
23.09.2024 на виконання вищезазначеної ухвали позивачем до суду надано заяву, в якій останній просить поновити позивачу строк на звернення до суду із даними вимогами.
В обґрунтування клопотання зазначено, що судом не враховано того факту, що оскарження будь-якого акту суб`єкта владних повноважень фактично можливе у разі ознайомлення із його змістом, позаяк саме після цього ініціатор позову має об`єктивну можливість визначитися із захистом порушених прав, оскільки саме під час ознайомлення можливо встановити мотиви з яких і був виданий той чи інший спірний акт, визначитися із доказами, які можуть спростувати обставини, які покладені в основу оскаржуваного акту. Тобто, сам факт ознайомлення із наказом не є формальною дією, а дозволяє особі відносно якої він прийнятий зрозуміти мотиви його видання, доказову базу і внаслідок чого особа має реальну, а не потенційну можливість здійснити захист порушених прав і довести незаконність рішення суб`єкта владних повноважень. При цьому, це посприяє також процесуальній економії часу суду та сторін для вирішення публічно-правового спору, оскільки у разі подання позову без ознайомлення із актом індивідуальної дії виникатиме необхідність уточнювали або підстави позову, або предмет позову, або і те і інше одночасно, що суперечитиме завданням адміністративного судочинства.
Крім того, передчасними та помилковими є висновки суду про те, що заявлені аргументи про поновлення строку на звернення до суду є суперечливими та взаємоспростовуючими.
Зокрема суд вказав, що позивач зазначає про ускладнення своєчасного звернення через його перебування у зоні бойових дій, що водночас не заважало йому звертатися до відповідача із рапортами через групу персоналу військової частини та через урядовий контактний центр з приводу спірних правовідносин. У свою чергу, спірні правовідносини не передбачають обов`язкового порядку досудового вирішення спору, а тому відповідні аргументи позивача на увагу не заслуговують.
Втім, означений висновок суду не є правильним, оскільки позивач з належною процесуальною обачністю вчиняв дії для отримання документів від відповідача задля можливості ознайомлення із мотивами, за яких його притягнуто до дисциплінарної відповідальності, наголошував на необхідності дотримання порядку розгляду звернення військовослужбовця. За інших обставин з`ясувати обставини спірних правовідносин не вбачається за можливим, а відтак це було об`єктивною перешкодою формулювання своїх позовних вимог. При цьому, будучи начальником РАО так чи інакше позивач подає до групи персоналу звітні документи з певною періодичністю, що дійсно у такі часові проміжки дозволяє подати рапорт встановленим порядком для отримання необхідних документів, в тому числі й щодо особистого характеру.
Таким чином, позивач наголошує, що у даному випадку, він всіляко намагався зобов`язати відповідача надати запитувані документи, однак відповідач без будь-яких пояснень жодної відповіді не надавав. Вказана обставина об`єктивно перешкоджала в розумінні обставин спірних правовідносин та формулювання предмету та підстав позову.
Оцінюючи доводи та пояснення позивача, наведені у клопотанні про визнання причин пропущення строку на звернення до суду із даним позовом поважними, суд виходить з наступного.
Строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.
Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 у справі № 809/1087/17 та від 22.11.2018 у справі №815/91/18.
Оскільки початок строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права, при визначенні початку цього строку суд має з`ясувати момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.
За загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.
Суд підкреслює, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики і таке інше. Нереалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.
Оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду із заявою, слід виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (або кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Отже, в межах кожної конкретної справи, суд повинен надати оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.
Оцінюючи наведені доводи позивача суд враховує, що останні є суперечливими та взаємоспростовуючими. Так, позивач зазначає про ускладнення своєчасного звернення через його перебування у зоні бойових дій, що водночас не заважало йому звертатися до відповідача із рапортами через групу персоналу військової частини та через урядовий контактний центр з приводу спірних правовідносин. У свою чергу, спірні правовідносини не передбачають обов`язкового порядку досудового вирішення спору, а тому відповідні аргументи позивача на увагу не заслуговують.
Натомість позивач без будь-яких ускладнень приймав активну участь по справі щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, а саме без зволікань оскаржив в апеляційному порядку постанову Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 30.04.2024 по справі № 650/1729/24. Тобто позивач в цьому періоді не був позбавлений можливості також і своєчасно оскаржити наказ про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, проте не зробив цього.
Жодних належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутися за судовим захистом, позивачем не надано та судом не знайдено.
Позивачем не наведено жодної підстави, яка б об`єктивно перешкоджала (утворювала обставини непереборної сили) йому звернутися до суду у спеціальний строк із даними вимогами.
При цьому судом вже надано оцінку аргументам позивача, які він продублював у клопотанні, наданому на виконання ухвали, проте цьому у клопотанні позивач висловлює свою незгоду з ухвалою судді, зазначає про неправильність висновків судді тощо, висловлюючи свою незгоду з судовим рішенням та наполягаючи на поважності причин пропуску строку на звернення до суду.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Водночас, судом не встановлено жодної конкретної обставини, яка б перешкоджала позивачу своєчасно звернутися до суду. Фактично сторона позивача просить нівелювати взагалі інститут строку на звернення до суду з позовом, надавши перевагу в такий спосіб позивачу.
Суд зазначає, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Таке правозастосування не є порушенням права особи на доступ до правосуддя, а є дотриманням принципу «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує, в світлі якого і запроваджено обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками.
При викладених вище обставинах, суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, адже сутність зазначеного інституту полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
На підставі викладеного, враховуючи, що виявлені недоліки перешкоджають суду вирішити питання про відкриття провадження в адміністративній справі, керуючись ст. 169 КАС України, суд
В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до суду із даними вимогами відмовити.
Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.
Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.В. Завальнюк