Справа № 520/4509/24
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2024-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Супрун Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2024 р. Справа № 520/4509/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Катунова В.В. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2024, по справі № 520/4509/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиплати компенсації за невикористані щорічні оплачувані відпустки за періоди служби, а саме: за 2015 - 3 доби; за 2019 рік 30 діб основної відпустки та 07 діб додаткової; за 2021 рік - 30 діб основної та 09 діб додаткової відпустки; та за 2022 рік 30 діб основної відпустки та 10 діб додаткової відпустки;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічно оплачувану відпустку за період служби, а саме: за 2015 рік - 03 доби; за 2019 рік - 30 діб основної відпустки та 07 діб додаткової; за 2021 рік 30 діб основної та 9 діб додаткової відпустки; та за 2022 рік - 30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки, в загальному розмірі 495610,01 грн.;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 06.09.2023 року по день ухвалення рішення суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2024 задоволено частково позов.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані щорічні оплачувані відпустки за періоди служби, а саме: за 2015 - 3 доби; за 2019 рік 30 діб основної відпустки та 07 діб додаткової; за 2021 рік - 30 діб основної та 09 діб додаткової відпустки; та за 2022 рік 30 діб основної відпустки та 10 діб додаткової відпустки.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічно оплачувану відпустку за період служби, а саме: за 2015 рік - 03 доби; за 2019 рік - 30 діб основної відпустки та 07 діб додаткової; за 2021 рік 30 діб основної та 9 діб додаткової відпустки; та за 2022 рік - 30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки, в загальному розмірі 402427,82 грн.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 06 вересня 2023 року по 04 березня 2024 року у сумі 457715,96 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилався на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору судом першої інстанції, зокрема апелянт вказав, що компенсація за невикористані дні щорічної чергової основної та додаткової оплачуваної відпусток за роки, що передують року звільнення, законодавством не передбачена. Вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасною, оскільки за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судовим розглядом, наказом т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області №406 о/с від 06.09.2023 майора поліції ОСОБА_1 /0088813/ заступника командира батальйону № 2 полку поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Харківській області звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію».

Відповідно до вказаного наказу ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за 27 діб невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустку за період роботи з 01.01.2023 по 06.09.2023 у розмірі 26705,7 грн.

Згідно із листом Головного управління Національної поліції в Харківській області № 202aз/119/05/29-2023 від 08.11.2023 за період проходження служби ОСОБА_1 з 07.11.2015 по 06.09.2023 не використано:

- за 2015 рік - 03 доби відпустки;

- за 2019 рік - 30 діб основної відпустки та 07 діб додаткової відпустки;

- за 2021 рік - 30 діб основної та 09 діб додаткової відпустки;

- за 2022 рік - 30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки.

12.01.2024 представник позивача звернувся до Головного управління Національної поліції в Харківській області із заявою щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну оплачувану відпустку за період служби, а саме за 2015 рік - 03 доби; за 2019 рік - 30 діб основної відпустки та 07 діб додаткової; за 2021 рік - 30 діб основної та 09 діб додаткової відпустки; та за 2022 рік - 30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки.

Головне управління Національної поліції в Харківській області листом № С-12/119/05/29-2023 від 31.01.2024 повідомило, що оскільки позивача було звільнено з поліції 06.09.2023 року, а Закон України № 3379-ІХ від 06.09.2023 набрав чинності 05.10.2023, підстав для виплати компенсації за невикористані відпустки відсутні. Відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та наказу МВС № 260-2016 не передбачена грошова компенсація поліцейським за невикористану відпустку за попередні роки роботи.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористані дні відпусток, та у зв`язку з чим середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Закон України «Про відпустки» № 504/96-ВР від 15.11.1996 встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

У відповідності до ст. 4 Закону України «Про відпустки» установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 161 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 181 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України.

Закон України «Про Національну поліцію» визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015 служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно зі ст. 60 Закону України «Про Національну поліцію» проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 92 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами 1-4 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до ч. ч. 7-11 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.

Поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку.

Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Частинами 1, 2 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію» обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджені наказом МВС України № 260 від 06 квітня 2016, визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції (далі - здобувачі), закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - ЗВО).

Пунктом 3 розд. І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абз. 7, 8 п. 8 розд ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Колегія суддів зазначає, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України та особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у ст. 92 Закону України «Про Національну поліцію», а саме: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки. Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів, відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється, та у разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції, за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік. Законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 № 8-рп/2002у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України(справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР і ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної та додаткової відпустки.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічні висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19, від 04.02.2021 у справі № 160/5393/19, від 31.03.2021 у справі № 320/3843/20, від 26.05.2021 у справі № 360/1362/20, від 24.06.2021 у справі № 520/8054/2020.

Верховним Судом у постанові від 21.03.2023 у справі № 640/11699/21 сформовано висновок про те, що встановивши порушення законодавства про оплату праці (як-то невиплата працівникові при звільненні компенсації за невикористану відпустку), що створює підставу для відповідальності роботодавця за ст. 117 КЗпП України, суд повинен визначити розмір як суми, яка включається за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, до належної працівникові заробітної плати, що складається із усіх виплат згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, так і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до інформації Головного управління Національної поліції в Харківській області, викладеної у листі від 12.09.2023 № 3488/12/2/01-2023 за період проходження служби ОСОБА_1 з 07.11.2015 по 06.09.2023 не використано: за 2015 рік - 03 доби відпустки; за 2019 рік - 30 діб основної відпустки та 07 діб додаткової відпустки; за 2021 рік - 30 діб основної та 09 діб додаткової відпустки; за 2022 рік - 30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки.

Порядок нарахування поліцейському грошової компенсації за невикористану відпустку, що встановлений п. 8 розд. ІІІ Порядку № 260, згідно із яким виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби та одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Із матеріалів справи встановлено, позивача звільнено зі служби 06.09.2023, відповідно до довідки про доходи за період з 01.08.2023 по 31.08.2023 грошове забезпечення позивача за серпень 2023 складає 104834,14 грн.

Таким чином, розмір компенсації за невикористану відпустку складає 3381,74 грн. (одноденний розмір грошового забезпечення) * 119 (кількість днів невикористаної відпустки) = 402 427,82 грн.

Отже, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції стосовно обґрунтованості позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічно оплачуваної відпустки за спірний період.

Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 117 КЗпП України (в редакції Закону від 01.07.2022 № 2352-ІХ) визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Із матеріалів справи встановлено, що при звільненні позивача 06.09.2023 відповідачем не було виплачено у повному обсязі компенсації за невикористані дні відпустки.

Так, починаючи з 19.07.2022 у КЗпП України ст. 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо непроведення із позивачем остаточного розрахунку при звільненні, а отже і для стягнення з відповідача суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за шість місяців, а саме 181 календарний день.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби, суд першої інстанції виходив з необхідності врахування як розміру недоплаченої суми так і істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника.

Так, у даній справі істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає:

- 402427,82 грн. (нарахована компенсація за невикористані дні відпустки) / 488 126,23 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку: (2696,83 грн х 181 дні) *100 = 93,77 %;

Отже, суд першої інстанції виходив з наступного розрахунку:

- 2696,83 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 93,77 % х 181 (кількість днів затримки розрахунку) = 457715,96 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, фактично застосувавши до повного періоду затримки розрахунку при звільненні принцип розумності, справедливості та пропорційності.

Разом з тим, враховуючи актуальну позицію Верховного Суду, викладену зокрема у постанові від 19.06.2024 у справі № 420/573/23, у спірних правовідносинах застосуванню підлягають положення ст. 117 КЗпП України у чинній редакції, якою законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 308 КАС України рішення суду першої інстанції переглядається за апеляційної скаргою відповідача в частині задоволених позовних вимог, а саме щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку у розмірі 457715,96 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що з урахуванням позиції Верховного Суду принципи співмірності та пропорційності підлягає застосуванню лише при розрахунку середнього заробітку за період до 19.07.2022, натомість з 19.07.2022 стягнення сум хоча і обмежено шістьма місяцями, втім розрахунок проводиться шляхом множення кількості днів затримки в межах шести місяців на розмір середньоденної заробітної плати без зменшення отриманого результату.

Слід вказати, що при застосуванні такого підходу сума середнього заробітку за затримку розрахунку збільшиться, що суперечить вимогам апеляційної скарги відповідача.

Разом з тим, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем не оскаржується.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не знайшли свого обґрунтованого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, з наведених підстав не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо передчасності вимог щодо стягнення середнього заробітку, колегія суддів зазначає, що такі твердження не ґрунтуються на вимогах закону та не відповідають усталеній практиці Верховного Суду, оскільки така позовна вимога є похідною від основної позовної вимоги про стягнення належних позивачеві сум при звільненні (компенсації за невикористані дні відпусток).

Зазначений висновок, зокрема, сформовано Верховним Судом у постанові від 28.09.2023 у справі № 640/36441/21.

Отже, переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в оскаржуваній відповідачем частині.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2024 по справі № 520/4509/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.М. Ральченко
Судді В.В. Катунов З.Г. Подобайло