Справа № 460/1677/24
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2024-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/1677/24 пров. № А/857/17897/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В. Шавеля Р.М.

з участю секретаря судового засідання Слободян І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року, ухвалене суддею Гудимою Н.С. у м. Рівне о 12 год. 48 хв. у справі № 460/1677/24 за адміністративним позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області до Управління Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача у якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу "Про усунення виявлених порушень законодавства" № 131708-14/238-2024 від 22.01.2024.

17 червня 2024 року Рівненський окружний адміністративний суд прийняв постанову, якою позов задовольнив.

Визнав протиправною та скасував вимогу Управління Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області "Про усунення виявлених порушень законодавства" № 131708-14/238-2024 від 22.01.2024.

Стягнув на користь Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області за рахунок бюджетних асигнувань Управління Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області судовий збір у сумі 3028 грн.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що 12 суддів місцевих загальних судів Рівненської області отримували доплати за вислугу років у періоди, коли вони не здійснювали правосуддя саме з незалежних від них причин та обставин, а тому, на переконання суду, нарахування і виплата позивачем таким суддям протягом спірного періоду доплати за вислугу років здійснена правомірно.

Крім того, нарахування і виплата доплати за вислугу років вказаним суддям здійснювалася позивачем на підставі наказів голів відповідних судів. Однак, доказів визнання протиправними та/або скасування таких наказів сторонами не надано.

Тому суд зробив висновок, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області, нараховуючи та виплачуючи суддям загальних місцевих судів Рівненської області доплати за вислугу років, діяло у відповідності до Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 (справа № 1-7/2018(4062/15)), на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством.

Натомість, вимога "Про усунення виявлених порушень законодавства" № 131708-14/238-2024 від 22.01.2024 не відповідає критеріям правомірності, визначеним ч. 2 ст .2 КАС України, прийнята відповідачем без урахуванням всіх обставин, що мають значення для її прийняття, а, отже, є необґрунтованою, протиправною, а тому цю вимогу необхідно скасувати.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що всупереч вимог ч. 10 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» позивач для 12 суддів 9 місцевих загальних судів Рівненської області, які не здійснювали правосуддя, зайво нарахував та виплатив доплату за вислугу років за період з 01.01.2021 по 30.06.2023 на загальну суму 2553856,48 грн та, відповідно, зайво нарахував та сплатив єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 545683,67 грн, чим завдав матеріальної шкоди (збитків) державному бюджету на загальну суму 3099540,15 грн. Тому відповідач вважає, що спірна вимога винесена на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством, а тому є правомірною і не може бути скасована.

Крім того, стверджує, що вимога не може бути оскаржена в судовому порядку як самостійне рішення, оскільки вона не породжує безпосередньо права чи обов`язки для позивача, а заперечення проти вимог контролюючого органу розглядаються в межах справи за зверненням органу державного фінансового контролю про стягнення збитків.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що, в період з 29.09.2023 по 21.12.2023 (із зупиненням з 09.10.2023 по 11.10.2023, 16.10.2023, з 18.10.2023 по 03.11.2023, 06.11.2023, з 08.11.2023 по 09.11.2023, з 13.11.2023 по 29.11.2023) відповідач, провів ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області за період з 01.01.2021 по 30.06.2023, за результатами якої склав «Акт ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області за період з 01.01.2021 по 30.06.2023» від 22.12.2023 № 13-17-08-06/21.

22.01.2024 на підставі висновків акта ревізії контролюючий орган пред`явив позивачу вимогу «Про усунення порушень законодавства» № 131708-14/238-2024 (далі вимога).

Пунктом 1 вимоги встановлено, що в порушення правової норми ч. 10 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддям місцевих загальних судів Рівненської області, які не здійснювали правосуддя, зайво нараховано та виплачено доплату за вислугу років за період з 01.01.2021 по 30.06.2023 на загальну суму 2553856,48 грн та, відповідно, зайво нараховано та сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 545683,67 грн, чим завдано матеріальної шкоди (збитків) державному бюджету на загальну суму 3099540,15 грн.

Цією ж вимогою зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області:

- забезпечити відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок зайвого нарахування та виплати доплати за вислугу років суддів місцевих загальних судів Рівненської області, які не здійснювали правосуддя на суму 2553856,48 грн, з врахуванням норм, визначених статтями 130-136 Кодексу законів про працю України;

- відкоригувати розрахунки на суми зайво перерахованого єдиного внеску на суму 545683,67 грн.;

- опрацювати матеріали ревізії та вжити заходів щодо усунення виявлених порушень.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до п. 2 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 550 від 20.04.2006 (далі - Порядок № 550). інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об`єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.

Згідно з пунктом 35 Порядку № 550, результати ревізії оформляються актом, який складається на паперовому носії державною мовою і повинен мати наскрізну нумерацію сторінок

За правилами пункту 46 Порядку № 550, якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, органом державного фінансового контролю у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, та у разі надходження заперечень до нього - не пізніше ніж 10 робочих днів після надсилання висновків на такі заперечення об`єкту контролю надсилається вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

Про усунення виявлених ревізією фактів порушення законодавства цей об`єкт контролю у строк, визначений вимогою про їх усунення, повинен інформувати відповідний орган державного фінансового контролю з поданням завірених копій первинних, розпорядчих та інших документів, що підтверджують усунення порушень.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що за результатами ревізії складається акт із зазначенням опису порушень, та в подальшому оформлюється обов`язкова до виконання вимога, яка спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства.

За своєю правовою суттю обов`язкова до виконання вимога є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке породжує правові наслідки для особи, щодо якої спрямована така вимога; зобов`язує підконтрольну установу вчиняти певні дії.

Тому, на переконання апеляційного суду, обов`язкова до виконання вимога про усунення порушень є актом індивідуальної дії.

Отже, вимогу про усунення порушень позивач має право оскаржити у судовому порядку.

Щодо суті виявлених в ході ревізії та зафіксованих в оскарженій вимозі порушень, апеляційний суд зазначає таке.

Згідно із актом ревізії від 22.12.2023, протягом періоду з 01.01.2021 по 30.06.2023 у штаті Березнівського, Демидівського, Зарічненського, Здолбунівського, Корецького, Костопільського, Рокитнівського, Сарненського районних судів та Кузнецовського міського суду перебувало 9 суддів, які не здійснювали правосуддя через закінчення повноважень судді, яким нараховувалася та виплачувалася суддівська винагорода, що складалася з посадового окладу (30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року) та доплати за вислугу років.

Повноваження вищевказаних суддів завершилися у період з 02.08.2021 по 30.06.2023. Крім того, у штаті Демидівського, Зарічненського, Корецького районних судів перебувало 3 судді, які не здійснювали правосуддя через закінчення повноважень судді у 2018 році, яким нараховувалася та виплачувалася суддівська винагорода, що складалася з посадового окладу (30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року) та доплати за вислугу років.

Відповідач вважає, що суддя, який не здійснює правосуддя має право отримувати доплати до посадового окладу за вислугу років у випадках:

тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці (ч.10 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» );

у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду (ч.1 ст.55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» );

у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації (ч.8 ст.56, ч.1,ч.2 ст.89 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»);

неприйняття, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді (ч.3 ст.82, ч.6, ч.7 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Така підстава як нездійснення правосуддя суддею, призначеного на посаду строком на п`ять років, у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено суддею, серед вищезазначених підстав за яких суддя, що не здійснює правосуддя, має право на отримання доплат до посадового окладу, відсутня.

У зв`язку з цим, відповідач в акті ревізії констатував, що позивач порушив вимоги ч.10 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і для суддів місцевих загальних судів Рівненської області, які не здійснювали правосуддя, зайво нарахував та виплатив доплату за вислугу років за період з 01.01.2021 по 30.06.2023 на загальну суму 2553856,48 грн та, відповідно, зайво нарахував та сплатив єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 545683,67 грн, чим завдав матеріальної шкоди державному бюджету на загальну суму 3099540,15 грн.

Апеляційний суд встановив що доплата за вислугу років встановлена третім особам на підставі відповідних наказів голів судів.

Так, наказом голови Демидівського районного суду від 29.10.2020 № 12-к судді ОСОБА_9 встановлена доплата за вислугу років з 01.11.2020 у розмірі 30% посадового окладу.

Наказом голови Корецького районного суду від 31.07.2020 № 4-K судді ОСОБА_5 встановлена доплата за вислугу років з 08.08.2020 у розмірі 30% посадового окладу.

Наказом Корецького районного суду №3-К від 12.11.2018 судді ОСОБА_8 встановлена доплата за вислугу років з 05.08.2018 у розмірі 15% посадового окладу, з 11.10.2018 у розмірі 20% посадового окладу, наказом від 12.10.2023 № 5-К - у розмірі 30% посадового окладу з 11.10.2023.

Наказом голови Здолбунівського районного суду від 20.11.2018 №3-K судді ОСОБА_2 встановлена доплата за вислугу років з 05.08.2018 у розмірі 15% посадового окладу, з 11.10.2018 у розмірі 20% посадового окладу, наказом № 4-К від 04.10.2023 з 11.10.2023 у розмірі 30% посадового окладу.

Наказом голови Костопільського районного суду від 12.11.2018 № 54-K судді ОСОБА_11 встановлено доплату за вислугу років з 05.08.2018 у розмірі 15% посадового окладу, з 07.10.2018 у розмірі 20% посадового окладу; наказом від 05.10.2023 № 35-K у розмірі 30% посадового окладу.

Наказом голови Зарічненського районного суду від 17.12.2018 №53-K судді ОСОБА_6 встановлена доплата за вислугу років з 04.12.2018 у розмірі 20% посадового окладу, наказом від 15.01.2021 № 4-K з 15.01.2021 у розмірі 30% посадового окладу.

Наказом голови Зарічненського районного суду від 14.11.2018 №48-K судді ОСОБА_1 встановлена доплата за вислугу років з 05.08.2018 у розмірі 15% посадового окладу, з 12.10.2018 у розмірі 20% посадового окладу.

Наказом голови Рокитнівського районного суду від 23.11.2018 № 3-K судді ОСОБА_12 встановлена доплата за вислугу років з 05.08.2018 у розмірі 15% посадового окладу, з 23.11.2018 у розмірі 20% посадового окладу.

Наказом голови Сарненського районного суду від 19.11.2018 № 5-K судді ОСОБА_7 встановлено з 05.08.2018 доплата за вислугу років судді у розмірі 20% посадового окладу, судді ОСОБА_4 з 05.08.2018 у розмірі 15% посадового окладу, з 29.09.2018 у розмірі 20% посадового окладу.

Наказом голови Кузнецовського міського суду від 16.11.2018 № 6-к судді ОСОБА_10 встановлено доплату за вислугу років з 05.08.2018 у розмірі 15% посадового окладу, з 24.09.2018 у розмірі 20% посадового окладу.

Наказом голови Березнівського районного суду від 19.11.2018 №7-К судді ОСОБА_3 встановлена доплата за вислугу років з 05.08.2018 у розмірі 15% посадового окладу, з 13.10.2018 у розмірі 20% посадового окладу.

За правилами ч.1 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02.06.2016 (далі,- Закон № 1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.2 ст. 135 Закону № 1402-VIII, суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

В силу вимог ч.5 ст. 135 Закону № 1402-VIII, cуддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

За правилами ч.10 ст.135 Закону № 1402-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 (справа № 1-7/2018 (4062/15)) у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, за яким суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу, для цілей застосування окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII зі змінами, а саме:

- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;

- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;

- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Конституційний Суд України вказав, що за змістом положення частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI (далі Закон № 2453-VI) у редакції Закону № 192-VIII суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу. Цим положенням передбачено два винятки, коли суддя, який не здійснює правосуддя, отримує всі доплати до посадового окладу, - це тимчасова непрацездатність та перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці.

Законом № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII передбачено низку випадків, коли суддя не здійснює правосуддя.

Такими випадками, зокрема, є: відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності (частина четверта статті 49); відрядження судді для роботи у Вищій раді юстиції, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України (у разі призначення судді членом цих органів), а також за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України (частина четверта статті 54); обов`язкове проходження суддею підготовки у Національній школі суддів України (частина шоста статті 55, стаття 87); застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя (пункт 4 частини першої статті 97); неприйняття (несвоєчасне прийняття) відповідними державними органами рішення про звільнення судді з посади (відставку), переведення чи про його обрання безстроково (статті 76, 82, 112, 113, 114, 118, 120); перебування судді у щорічній оплачуваній чи додатковій оплачуваній відпустці (стаття 134).

Закон № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII втратив чинність на підставі Закону № 1402-VIII (крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 розділу ХII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402).

Разом тим Закон № 1402-VIII містить положення, які закріплюють аналогічні випадки, коли суддя не здійснює правосуддя (статті 49, 54, 55, 56, 82, 89, 109, 113, 116, 136, 147). Це, зокрема: тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя та позбавлення його права на отримання доплат до посадового окладу; відрядження судді для роботи у Вищій раді правосуддя, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України, за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України; у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, виявленням надмірного рівня судового навантаження у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами; обов`язкове проходження підготовки у Національній школі суддів України; неприйняття (несвоєчасне прийняття) відповідними державними органами рішення про його звільнення з посади (відставку); нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території. Крім того, суддя може не здійснювати правосуддя і з інших підстав, зокрема у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Конституційний Суд України звернув увагу на те, що питання отримання суддею винагороди до проходження ним кваліфікаційного оцінювання регулюється саме Законом №2453-VI у редакції Закону № 192-VIII, а випадки, коли такий суддя не здійснює правосуддя, визначаються Законом № 1402-VIII.

Такі випадки поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема, відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та із неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду (частина перша статті 55); з обов`язковим проходженням підготовки для підтримання кваліфікації у Національній школі суддів України (частина восьма статті 56, частини перша, друга статті 89); з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді (частина третя статті 82, частини шоста, сьома статті 147).

Питання оплати праці судді, зокрема, отримання чи неотримання ним доплат до посадового окладу, в одних випадках нездійснення ним правосуддя законодавчо врегульовані, а саме: відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя у випадку застосування до судді дисциплінарного стягнення, відрядження судді для роботи у Вищій раді правосуддя, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України (у разі призначення судді членом цих органів), Раді суддів України, а також за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України, мобілізація. Щодо інших випадків, коли суддя не здійснює правосуддя, зокрема з незалежних від нього причин або через обставини, що не обумовлені його поведінкою, відповідного законодавчого регулювання немає, а отже, за положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII у таких випадках суддя не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Проте, якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.

Застосований законодавцем у положенні частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати справедливим, оскільки, такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.

Конституційний Суд України зазначив, що конституційне закріплення гарантій незалежності суддів спрямоване на унеможливлення будь-яких спроб впливу на суддю. Такий вплив є неприпустимим з огляду на положення частини другої статті 126 Конституції України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 04.12.2018 № 11-р/2018 дійшов висновку, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192-VIII, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів.

Отже, положення ч.10 ст.133 Закону № 2453-VI у редакції Закону №192-VIII для цілей застосування окремих положень Закону № 1402-VIII суперечить частинам 1, 2 ст.126 Конституції України.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, які не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплати до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним судом України від 04.12.2018.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що положення ч.10 ст. 135 Закону № 1402-VIII є тотожними за змістом положенням ч.10 ст. 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII, які Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 визнані неконституційними.

Разом з тим, Конституційний Суд України у пункті 7 Рішення від 08.06.2016 №1-8/2016 зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є "обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені" (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України).

З огляду на вищенаведене, правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не підлягає застосуванню. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Як свідчать матеріали справи, 12 суддів місцевих загальних судів Рівненської області, які третіми особами у справі отримували доплати за вислугу років у періоди, коли вони не здійснювали правосуддя саме з незалежних від них причин та обставин, а тому, на переконання суду, нарахування і виплата позивачем таким суддям протягом спірного періоду доплати за вислугу років здійснена правомірно і свідчить про те, що відповідач протиправно прийняв вимогу "Про усунення виявлених порушень законодавства" № 131708-14/238-2024 від 22.01.2024, якою, зокрема, зобов`язав позивача відшкодувати зайво нараховані та виплачені доплату за вислугу років за період з 01.01.2021 по 30.06.2023 на загальну суму 2553856,48 грн та, відповідно, зайво нарахований та сплачений єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 545683,67 грн.

Тому апеляційний суд вважає, що вимога відповідача "Про усунення виявлених порушень законодавства" № 131708-14/238-2024 від 22.01.2024 є протиправною.

Вказаний висновок є підставою для скасування спірної вимоги та задоволення позову.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року в справі № 460/1677/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Повний текст постанови складений 25.09.2024 року