Справа № 200/2631/24
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року справа №200/2631/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Компанієць І.Д., Гаврищцк Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року (повне судове рішення складено 26 червня 2024 року) у справі № 200/2631/24 (суддя в І інстанції Шинкарьова І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльність відповідача, щодо припинення виплати пенсії позивачу починаючи з 01.04.2024, протиправною та зобов`язання відповідача відновити позивачу виплату пенсії починаючи з 01.04.2024.

Позов мотивований тим, що позивач перебуває на обліку у відповідача отримувач пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, призначеної відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV). З 01.04.2024 відповідач призупинив виплату пенсії не повідомивши про причини припинення. Вказану бездіяльність ГУ ПФУ в Донецькій області позивач вважає протиправною, оскільки це є порушенням конституційного права на пенсійне забезпечення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2024.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії починаючи з 01.04.2024.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що застосування норм Постанов Кабінету Міністрів, якими визначений порядок припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам, є безпідставними.

Виплата пенсії була автоматично припинена у зв`язку з тим, що позивач не пройшов фізичної ідентифікації, що передбачено Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що виплата пенсії позивачу здійснювалась на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09.08.2018 № 805/4938/18-а, яке набрало законної сили 09.11.2018, про що міститься інформація в електронній пенсійній справі.

В судовому рішенні зазначено: «Судом встановлено, що « ОСОБА_1 є пенсіонером за віком та внутрішньо переміщеною особою, про що свідчить довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 01 червня 2018 року № ».

Тобто ОСОБА_1 виплата пенсії проводилась як внутрішньо переміщеній особі з урахуванням вимог Постанови № 637.

Позивач фізичну ідентифікацію будь-яким із зазначених способів, визначених Постановою № 637, не проходив, у зв`язку з чим відповідач вважає, що нарахування пенсії з 01.04.2024 не проводилось правомірно.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, паспорт НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Донецькій області, як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV.

Згідно листа Торецької МВА Бахмутського району Донецької області від 15.05.2024 № 06/3-00948, дію виданої довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1421-22635 від 01.06.2018 за наказом начальника Управління від 22.06.2018 № 83 припинено у зв`язку з не підтвердженням місця фактичного проживання. В Єдину інформаційну базу даних внутрішньо переміщених осіб (далі ЄІБДВПО) була внесена відповідна інформація. На даний час в полі ЄІБДВПО «облік» значиться: взято: 01.06.2018; знято: 22.06.2018 не підтверджене місце фактичного проживання.

Згідно листа Торецької МВА Бахмутського району Донецької області від 16.05.2024 № Г-184, за особистою заявою ОСОБА_1 з 01.06.2018 було взято на облік як внутрішньо переміщену особу за фактичним місцем проживання: АДРЕСА_2 , і видано відповідну довідку № 1421-22635 від 01.06.2018. Інформація внесена в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб. Наказом начальника Управління від 22.06.2018 за № 83 дію довідки було припинено причиною «не підтверджено місце фактичного проживання». В Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб значиться інформація про зняття з обліку з 22.06.2018 за вищевказаною причиною. Тобто, станом на 08.05.2024 на обліку внутрішньо переміщених осіб не перебували і на даний час не перебуваєте.

19.04.2024 позивач звернувся з заявою до відповідача через портал електронних послуг з приводу припинення пенсійних виплат.

29.04.2024 ГУ ПФУ Донецької області надана відповідь №10846-10379/Г-02/8-0500/24 на звернення позивача, де зазначено наступне.

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні, як одержувач пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, призначену відповідно до Закону № 1058-IV. Відповідно до електронної пенсійної справи має статус внутрішньо переміщеної особи. Виплату пенсії було призупинено з 01.04.2024, у зв`язку з не пройденою фізичною ідентифікацією.

Обов`язок періодично (кожні три або шість місяців) проходити фізичну ідентифікацію в АТ «Ощадбанк» було визначено для осіб, які до 24.02.2022 набули статусу внутрішньо переміщеної особи відповідно до Постанови № 637. Одночасно позивачу запропоновано пройти фізичну ідентифікацію.

Таким чином, спірним питанням даної справи є правомірність не виплати відповідачем пенсії позивачу з 01.04.2024 з підстав, непроходження ним фізичної ідентифікації.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», відповідно до преамбули якого цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону № 1058-IV для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 4 вказаного Закону визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно зі ст. 5 вказаного Закону виключно цим Законом, визначаються, зокрема порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Право позивача на отримання пенсії, що відповідачем не заперечується, крім того судом встановлено, що позивач не має статусу внутрішньо переміщеної особи.

Підстави для припинення виплати пенсії визначені ст. 49 вказаного Закону, згідно з якою (на час виникнення спірних правовідносин 01.04.2024) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, припинення виплати пенсії можливе лише на підставі відповідного рішення, що прийнято органом Пенсійного фонду або судом, і лише з підстав визначених ст.49 Закону, перелік яких є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав виключно у випадках, передбачених законом.

Разом з цим, з матеріалів справи судом встановлено, що рішення про припинення нарахування та виплати пенсії позивачу з 01.04.2024 відповідачем не приймалося, що не відповідає вимогам наведеного вище законодавства.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підстави для припинення (призупинення) виплати пенсії не встановлені.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат» органи, що здійснюють державні виплати, мають такі повноваження як приймати рішення щодо припинення або продовження державних виплат реципієнтам за результатами опрацювання рекомендацій, наданих органом, що здійснює верифікацію та моніторинг державних виплат.

Ч.3 ст.16 зазначеного Закону визначено, що за результатами опрацювання наданих рекомендацій орган, що здійснює державні виплати, приймає рішення щодо: 1) призначення (перерахунку) державної виплати; 2) припинення нарахування та/або здійснення державної виплати; 3) поновлення нарахування та/або здійснення державної виплати; 4) усунення невідповідностей даних у автоматизованих інформаційних системах, реєстрах, базах даних, володільцем, розпорядником та/або адміністратором яких є орган, що здійснює державні виплати.

Прийняття рішення про припинення державних виплат, а також про перегляд розміру або строку їх призначення приймається органом, що здійснює державні виплати, відповідно до законодавства, що регламентує здійснення державних виплат.

Проте, Законом України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат» підстави для припинення (призупинення) виплати пенсії також не встановлені.

В судовому порядку виплата пенсії позивачу не припинялася. Органом Пенсійного фонду рішення про припинення виплати пенсії з встановлених законом підстав не приймалося. Посилання відповідача на підзаконні нормативно-правові акти, як на підставу припинення виплати пенсії є неприйнятним, оскільки суперечать ст. 49 Закону № 1058-IV.

Враховуючи наведене, місцевий суд дійшов правильного висновку, що орган Пенсійного фонду безпідставно не виплачує позивачу пенсію.

Ст. 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідачем не наведено доказів, що позивач має статус внутрішньо переміщеної особи станом на 08.05.2024, навпаки матеріалами справи підтверджено відсутність такого статусу.

Посилання відповідача на довідку від 01.06.2018 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 не приймаються, оскільки відповідно до листів Торецької МВА Бахмутського району Донецької області від 15.05.2024 № 06/3-00948 та від 16.05.2024 № Г-184 дію виданої довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1421-22635 від 01.06.2018 за наказом начальника Управління від 22.06.2018 № 83 припинено у зв`язку з не підтвердженням місця фактичного проживання. Крім того, позивача знято з обліку внутрішньо переміщених осіб з 22.06.2018.

Слід наголосити увагу відповідача, що наявність такого статусу також не повинна створювати, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні пенсійних виплат, які призначені у зв`язку з трудовою діяльністю, і потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, які не передбачені законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікації особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення, тощо.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 8, ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Верховний Суд України 06.10.2015 ухвалив постанову у справі №608/1189/14-а, де зазначив, що держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право (право на отримання пенсії) незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, встановив, що право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення). У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Припиненням виплати пенсії позивачу відбулося не у спосіб, що передбачений законом, і з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що припинення виплати пенсії позивачу з 01.04.2024 було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV.

Аналогічні правові висновки викладені у рішенні Верховного Суду від 03.05.2018 за результатами розгляду зразкової справи № 805/402/18, правові висновки якого суд має враховувати при прийнятті рішення (ч.3 ст.291 КАС України).

При цьому слід зазначити, що припинивши виплату пенсії позивачу, відповідач вчинив активні дії, через що позовна вимога про визнання протиправною саме бездіяльності відповідача задоволенню не підлягає.

За приписами ч. 2 ст. 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що відповідачем не доведена правомірність своїх дій у спірних правовідносинах, а тому, для ефективного захисту прав позивача у спірних правовідносинах від порушень з боку відповідача, окружний суд правильно вийшов за межі заявлених позовних вимог та визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу, починаючи з 01.04.2024. Відтак, з метою поновлення порушеного права позивача суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача поновити нарахування та виплату позивачу пенсії з дня припинення її виплати.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доказів, які б доводили необґрунтованість заявленого позову відповідачем не надані, отже позовні вимоги підлягають задоволенню. Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Щодо посилання апелянта на необґрунтоване стягнення судом першої інстанції судового збору.

Оскарженим рішенням стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь позивача судовий збір у розмірі 1211,80 грн.

За ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, оскільки позовні вимоги задоволені, судом обґрунтовано стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати понесені позивачем.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року у справі № 200/2631/24 залишити без змін.

Повне судове рішення 26 вересня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

Т. Г. Гаврищук

І. Д. Компанієць