Справа № 620/5079/24
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/5079/24 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Грибан І.О.;

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Дідик Світлани Валеріївни на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року (розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, м. Чернігів, дата складання повного тексту рішення - 14 червня 2024 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2024 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач 2), Військової частини НОМЕР_2 (відповідач 2), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 06.09.2023 №203 "Про результати службового розслідування, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №307 від 30.08.2023";

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повернути на користь ОСОБА_1 безпідставно утримані кошти з його грошового забезпечення в розмірі 37 151,73 грн;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 повернути на користь ОСОБА_1 безпідставно утримані кошти з його грошового забезпечення в розмірі 25 300,42 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що командуванням Військової частини НОМЕР_1 не підтверджено у передбаченому чинним законодавством України порядку умов притягнення до матеріальної відповідальності позивача, вичерпний перелік яких визначений п.2 ст.3 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі".

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представникрм позивача подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 30.08.2023 №307 проведено службове розслідування відносно військовослужбовця групи персоналу ВЧ НОМЕР_1 , старшого лейтенанта ОСОБА_1 та старшого лейтенанта ОСОБА_2 , з метою з`ясування обставин, які мають ознаки службової недбалості, що сприяли негативним наслідкам.

За результатами проведеного службового розслідування складено Акт від 06.09.2023.

Відповідно до вказаного Акту, 18.08.2023 було проведено звірку з групою персоналу і було виявлено, що наказ командира ВЧ НОМЕР_1 від 15.05.2023 №160 (по адміністративно-господарській діяльності) не наданий до фінансово-економічної служби, про те, що старший бойовий медик управління 5 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 , старший солдат ОСОБА_3 самовільно залишив військову частину. Також в наказі командира ВЧ НОМЕР_1 від 02.07.2023 (з основної діяльності) про виплату грошової премії військовослужбовцям ВЧ НОМЕР_1 за травень 2023 року та в наказі командира ВЧ НОМЕР_1 від 02.07.2023 №129 про виплачу грошової премії військовослужбовцям ВЧ НОМЕР_1 за червень місяць 2023 року інформація про дане правопорушення відсутня.

Службовим розслідуванням встановлено, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 15.05.2023 №160 "Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини військовослужбовцем ОСОБА_3 " проведено службове розслідування. За результатами службового розслідування виданий наказ командира ВЧ НОМЕР_1 від 26.05.2023 №101 "Про результати службового розслідування призначеного наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №160 від 15.05.2023", яким оголошено ОСОБА_3 дисциплінарне стягнення у вигляді "СУВОРА ДОГАНА". В подальшому, ні групою персоналу, ні відповідальною особою старшим лейтенантом ОСОБА_4 , не доведено до відома фінансової служби ВЧ НОМЕР_1 про наявність в батальйоні факту правопорушення.

Службовим розслідуванням встановлено, що старший лейтенант ОСОБА_1 , як голова комісії, ознайомившись з матеріалами проведеного службового розслідування, переконавшись у об`єктивному, повному та своєчасному проведенню службового розслідування, поставив свій підпис, про що свідчить в своєму поясненні старший лейтенант ОСОБА_5 , та стверджує, що таким чином, старший лейтенант ОСОБА_1 , як начальник групи персоналу штабу знав про встановлений факт правопорушення ОСОБА_3 та притягнення його до дисциплінарного стягнення у вигляді "СУВОРА ДОГАНА".

Враховуючи вищенаведене, начальник групи персоналу штабу ВЧ НОМЕР_1 , старший лейтенант ОСОБА_1 несумлінно поставився до виконання своїх обов`язків та штучно створив умови (не подавши інформацію про необхідність стягнення з правопорушника грошового забезпечення відповідно до наказу Міністерства Оборони України №260), в результаті чого виникла неправомірна виплата грошового забезпечення старшому солдату ОСОБА_3 за період відсутності військовослужбовця у військовій частині з 20.02.2023 по 22.04.2023 та унеможливилось стягнення зайво сплачених сум з військовослужбовця.

В ході службового розслідування встановлено факт переплати старшому солдату ОСОБА_3 грошового забезпечення за період з 20.02.2023 по 22.04.2023 у сумі 99316,94 грн., згідно Довідки-розрахунку помічника командира батальйону з фінансово-економічної роботи-начальника служби ВЧ НОМЕР_1 , старшого лейтенанта ОСОБА_6 .

За висновками Акту службового розслідування від 06.09.2023 начальник групи персоналу штабу ВЧ НОМЕР_1 , старший лейтенант ОСОБА_1 не повідомив про факт самовільного залишення ВЧ НОМЕР_1 , старшим солдатом ОСОБА_3 , при проведенні службового розслідування, не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення при висновках за результатами службового розслідування, а саме не встановив термін відсутності військовослужбовця на службі, що призвело до неправомірного нарахування та виплати солдату ОСОБА_3 грошового забезпечення, в результаті чого нанесено шкоду державі, в наслідок переплати грошового забезпечення, у сумі 99316,94 грн.

В результаті наведеного, за порушення ст.19 Конституції України, ст. 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та п.1 розділу 4 Наказу Міністерства Оборони України №608, старшого лейтенанта ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення "СУВОРА ДОГАНА". Відшкодування шкоди, завданої державі в сумі 99 316,94 грн вирішено здійснити за рахунок винуватої особи - старшого лейтенанта ОСОБА_1 .

На підставі висновків Акту від 06.09.2023 командиром ВЧ НОМЕР_1 прийнято наказ від 06.09.2023 № 203, який є предметом даного спору.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 1, 4 ст.2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг врегульовано Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.

На підставі ст.1 Закону України від 24.03.1999 №551 "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Статут) військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Згідно ст.2 Статуту військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Пунктом 3 Статуту встановлено, що військова дисципліна досягається шляхом, зокрема, виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі; особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України, тощо.

Відповідно до ст.4 Статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Так, стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків (ч.3 ст.5 Статуту).

Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (далі - Порядок).

Цей Порядок визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі.

Згідно положень Розділу ІІ Порядку службове розслідування може призначатися у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця; втрати або викрадення зброї чи боєприпасів; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів; внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення; повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення; скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

Воно проводиться для встановлення неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; тощо.

Дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.

Відповідно до ст.45 Дисциплінарного статуту ЗСУ у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Згідно ст.48 Дисциплінарного статут на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: зауваження; догана; сувора догана; позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); пониження в посаді; пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Відповідно до ст.83 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини (ст.84 Дисциплінарного статуту).

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Відповідно до статті 11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (статті 16 Статуту).

Згідно із статтями 26 та 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України від 03.10.2019 №160-IX "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" (далі - Закон №160).

Дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань, співробітників Служби судової охорони (далі - особи).

Відповідно до частини 1 та 2 статті 3 цього Закону №160 підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: наявність шкоди; протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; вина особи в завданні шкоди.

Статтею 11 Закону №160 визначено, що у разі переведення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, до іншого місця служби чи зарахування в розпорядження відповідного командира (начальника) до повного відшкодування завданої нею шкоди стягнення сум завданої шкоди здійснюється за новим місцем служби чи місцем перебування в розпорядженні.

Згідно з ст.13 Закону №160 стягнення сум завданої шкоди в разі притягнення винної особи до матеріальної відповідальності здійснюється щомісяця із грошового забезпечення особи в розмірі до 20 відсотків її місячного грошового забезпечення.

Матеріалами справи встановлено, що на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 30.08.2023 №307 проведено службове розслідування відносно військовослужбовця групи персоналу ВЧ НОМЕР_1 , старшого лейтенанта ОСОБА_1 та старшого лейтенанта ОСОБА_2 , з метою з`ясування обставин, які мають ознаки службової недбалості, що сприяли негативним наслідкам.

За результатами проведеного службового розслідування складено Акт від 06.09.2023.

Відповідно до вказаного Акту, 18.08.2023 було проведено звірку з групою персоналу і було виявлено, що наказ командира ВЧ НОМЕР_1 від 15.05.2023 №160 (по адміністративно-господарській діяльності) не наданий до фінансово-економічної служби, про те, що старший бойовий медик управління 5 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 , старший солдат ОСОБА_3 самовільно залишив військову частину. Також в наказі командира ВЧ НОМЕР_1 від 02.07.2023 (з основної діяльності) про виплату грошової премії військовослужбовцям ВЧ НОМЕР_1 за травень 2023 року та в наказі командира ВЧ НОМЕР_1 від 02.07.2023 №129 про виплачу грошової премії військовослужбовцям ВЧ НОМЕР_1 за червень місяць 2023 року інформація про дане правопорушення відсутня.

Службовим розслідуванням встановлено, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 15.05.2023 №160 "Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини військовослужбовцем ОСОБА_3 " проведено службове розслідування. За результатами службового розслідування виданий наказ командира ВЧ НОМЕР_1 від 26.05.2023 №101 "Про результати службового розслідування призначеного наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №160 від 15.05.2023", яким оголошено ОСОБА_3 дисциплінарне стягнення у вигляді "СУВОРА ДОГАНА". В подальшому, ні групою персоналу, ні відповідальною особою старшим лейтенантом ОСОБА_4 , не доведено до відома фінансової служби ВЧ НОМЕР_1 про наявність в батальйоні факту правопорушення.

Службовим розслідуванням встановлено, що старший лейтенант ОСОБА_1 , як голова комісії, ознайомившись з матеріалами проведеного службового розслідування, переконавшись у об`єктивному, повному та своєчасному проведенню службового розслідування, поставив свій підпис, про що свідчить в своєму поясненні старший лейтенант ОСОБА_5 , та стверджує, що таким чином, старший лейтенант ОСОБА_1 , як начальник групи персоналу штабу знав про встановлений факт правопорушення ОСОБА_3 та притягнення його до дисциплінарного стягнення у вигляді "СУВОРА ДОГАНА".

Враховуючи вищенаведене, начальник групи персоналу штабу ВЧ НОМЕР_1 , старший лейтенант ОСОБА_1 несумлінно поставився до виконання своїх обов`язків та штучно створив умови (не подавши інформацію про необхідність стягнення з правопорушника грошового забезпечення відповідно до наказу Міністерства Оборони України №260), в результаті чого виникла неправомірна виплата грошового забезпечення старшому солдату ОСОБА_3 за період відсутності військовослужбовця у військовій частині з 20.02.2023 по 22.04.2023 та унеможливилось стягнення зайво сплачених сум з військовослужбовця.

В ході службового розслідування встановлено факт переплати старшому солдату ОСОБА_3 грошового забезпечення за період з 20.02.2023 по 22.04.2023 у сумі 99316,94 грн., згідно Довідки-розрахунку помічника командира батальйону з фінансово-економічної роботи-начальника служби ВЧ НОМЕР_1 , старшого лейтенанта ОСОБА_6 .

За висновками Акту службового розслідування від 06.09.2023 начальник групи персоналу штабу ВЧ НОМЕР_1 , старший лейтенант ОСОБА_1 не повідомив про факт самовільного залишення ВЧ НОМЕР_1 , старшим солдатом ОСОБА_3 , при проведенні службового розслідування, не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення при висновках за результатами службового розслідування, а саме не встановив термін відсутності військовослужбовця на службі, що призвело до неправомірного нарахування та виплати солдату ОСОБА_3 грошового забезпечення, в результаті чого нанесено шкоду державі, в наслідок переплати грошового забезпечення, у сумі 99316,94 грн.

В результаті наведеного, за порушення ст.19 Конституції України, ст. 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та п.1 розділу 4 Наказу Міністерства Оборони України №608, старшого лейтенанта ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення "СУВОРА ДОГАНА". Відшкодування шкоди, завданої державі в сумі 99 316,94 грн вирішено здійснити за рахунок винуватої особи - старшого лейтенанта ОСОБА_1 .

На підставі висновків Акту від 06.09.2023 командиром ВЧ НОМЕР_1 прийнято наказ від 06.09.2023 № 203, який є предметом даного спору.

Вирішуючи даний спір, суд звертає особливу увагу на те, що 08.10.2023 позивач звернувся з рапортом до ВЧ НОМЕР_3 в зв`язку з порушенням, на його думку, його прав щодо неправомірного притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності та стгянення з нього суми у розмірі 99 316,94 грн.

За результатами поданого рапорту було проведено службову перевірку, результати якої відображені в доповідній записці.

З вказаної доповідної записки встановлено, що позивача було призначено на посаду начальника групи персоналу ВЧ НОМЕР_1 з 15.02.2022 і свої службові обов`язки позивач виконував до дати фактичної здачі посади, тобто до 21.06.2023.

Перебуваючи на даній посаді, серед інших своїх обов`язків, позивач був відповідальним за підготовку, узгодження з керівництвом військової частини та передачу до фінансово-економічної служби наказів про нарахування грошового забезпечення та нарахування додаткової винагороди особовому складу військової частини. Відповідальним за ведення обліку особового складу, на той час, також був позивач.

Комісією було встановлено, що згідно з наказами командира ВЧ НОМЕР_1 , підготовлених та поданих позивачем, відбувалось безпідставне нарахування та виплата премій та додаткової винагороди ОСОБА_3 в той час, коли він у період з 20.02.2023 по 22.04.2023 знаходився в СЗЧ.

Таким чином, нарахування грошового забезпечення відбувалось без урахування відомостей про наявність у військовослужбовця дисциплінарного стягнення.

Комісія звернула увагу, що згідно з відомостями Акту приймання-передачі посади, справи і посаду позивач здав 21.06.2023, а тому дійшла висновку, що саме позивач формував проект наказу про нарахування премії та додаткову винагороду особовому складу ВЧ НОМЕР_1 і, як обізнана посадова особа: голова комісії при проведенні службового розслідування відносно ОСОБА_3 (мається особистий підпис в Акті службового розслідування) та начальник групи персоналу штабу, він знав, або повинен був знати, що правопорушник старший солдат ОСОБА_3 підлягає фінансовому стягненню за період неправомірного отримання грошового забезпечення під час перебування у самовільному залишенні військової частини у період з 20.02.2023 по 22.04.2023.

Також комісія звернула увагу на твердження молодшого лейтенанта ОСОБА_7 про те, що в зв`язку з перебуванням всіх реєстрів та баз з відомостями по особовому складу ВЧ НОМЕР_1 у старшого лейтенанта ОСОБА_1 , останній особисто займався оформленням проекту наказу про нарахування премії та додаткової винагороди за травень місяць 2023 року. Накази про виплату премії та додаткової винагороди були сформовані позивачем до 05.06.2023 та передані до фінансової служби.

Пояснення ОСОБА_7 підтверджуються поясненням молодшого сержанта ОСОБА_8 , , яка наголошує, що у період з травня по червень місяць (включно) 2023 року вона була прикомандирована до групи персоналу штабу і їй достеменно відомо, що 26 травня 2023 року ОСОБА_7 не прийняв посаду у ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю підготовлених належним чином документів для передачі-прийому посади.

ОСОБА_8 також стверджує, що їй відомо, що фактично ОСОБА_1 здав посаду згідно Акту прийому передачі посади тільки у третій декаді червня 2023 року. Перебуваючи в одному кабінеті з старшим лейтенантом ОСОБА_1 вона стверджує, що станом на 02.06.2023 у ОСОБА_1 знаходилась основна база по особовому складу та виключно він мав доступ до відомостей про наявність чи відсутність особового складу на службі. ОСОБА_8 також підтверджує, що наказ з основної діяльності про виплати грошової премії та додаткової винагороди за травень місяць 2023 року готував та оформлював саме ОСОБА_1 .

При підготовці документів про виплати грошового забезпечення, вона особисто нагадувала ОСОБА_1 про необхідність включення до наказів ОСОБА_3 , як особу, яка самовільно залишила військову частину.

Саме зазначені обставини були предметом службового розслідування, за результатами якого позивача притягнуто до відповідальності наказом від 06.09.2023 №203.

Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено "Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" (далі - Порядок №260).

Згідно з положеннями розділу XVI цього Порядку №260 військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються, зокрема, за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.

Відповідно до розділу XXXIV Порядку №260 до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зазначені у пункті 2 цього розділу, які, зокрема, самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували),- за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

За приписами ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З аналізу Акту службового розслідування від 06.09.2023 та доповідної записки, складеної за результатами службової перевірки, проведеної на підставі рапорту позивача від 08.10.2023, вбачається повне доведення вини позивача, що проявилась у неналежному виконанні ним службових обов`язків та причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою, а тому суд приходить до висновку, щослужбове розслідування проведено належним чином, а наказ, прийнятий за його результатами відповідає вимогам, встановленим ст.2 КАС України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивачем жодним чином не спростовуються обставини, встановлені в ході службового розслідування, а саме, що позивач, будучи обізнаним про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за СЗЧ та будучи відповідальним за формування проекту наказу про нарахування премії та додаткової винагороди особовому складу ВЧ НОМЕР_1 , безпідставно включив ОСОБА_9 до наказу про нарахування премії та додаткової винагороди за травень місяць 2023 року, що призвело до безпідставної виплати зазначеному військовослужбовцю грошового забезпечення, за наявності у нього дисциплінарного стягнення.

При цьому, не приймає уваги посилання позивача на порушення абзацу 2 пункту V розділу VI "Порядку проведення службових розслідувань у Збройних Силах України", затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, в частині того, що до нього не було доведено, у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення, наказ №203 від 06.09.2023 "Про результати службового розслідування, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №307 від 30.08.2023", оскільки останні спростовуються Актом відмови в ознайомленні, що міститься в матеріалах справи.

У рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Європейський Суд з прав людини наголосив, що "... Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001)".

Суд зауважує, що в частині судового контролю за дискреційними адміністративними актами Європейським Судом з прав людини вироблено позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі "Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки" від 31.07.2008, рішення у справі "Брайєн проти Об`єднаного Королівства" від 22.11.1995, рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру" від 21.07.2011, рішення у справі "Путтер проти Болгарії" від 02.12.2010).

Крім того, виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення у справі "Волохи проти України" від 02.11.2006, рішення у справі "Malone v. United Kindom" від 02.08.1984).

У справі "Салов проти України" (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з статтею 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі "Hirvisaari v. Finland", заява №49684/99; від 27.09.2001, пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі "Ruiz Torija v. Spain", заява серія A №303-A; від 09.12.1994; пункт 29).

У справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі "Hirvisaari v. Finland", заява №49684/99, п.30, від 27.09.2001). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, "Богатова проти України", "Нечипорук і Йонкало проти України" та ін.).

Таким чином, наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 06.09.2023 №203 "Про результати службового розслідування, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №307 від 30.08.2023" є правомірним та скасуванню не підлягає.

Щодо решти позовних вимог, останні також не підлягають задоволенню, з огляду на те, що є похідними.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що у позові слід відмовити повністю.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Дідик Світлани Валеріївни - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак

І.О. Грибан