Справа № 490/4465/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2024-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 р.м. ОдесаСправа № 490/4465/18
Головуючий в 1 інстанції: Бульба Н.О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

при секретарі - Альонішко С.І.,

за участю представника апелянта Лов`як С.С.,

позивача - Рябчикова П.С.,

представника позивача Панченка С.В.,

представника відповідача Хоменка О.В.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року та на додаткове рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України", Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, третя особа - Державна служба України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій просив визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства інфраструктури України №32-0 від 02.05.2018 року, яким припинено повноваження ОСОБА_1 на роботі на посаді капітана морського порту МФ ДП "АМПУ" на підставі п.5 ч.І ст.41 КЗпП;

- поновити ОСОБА_1 на посаді капітана морського порту Миколаївської філії ДП "АМПУ";

- стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.05.2018 року до дня поновлення на посаді;

- допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення з МФ ДП "АМПУ" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- судові витрати покласти на відповідачів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом Міністерства інфраструктури України від 02 травня 2018 року № 32-О припинено його повноваження на посаді капітана морського порту Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» та звільнено з посади на підставі пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Наказ про його звільнення прийнятий на підставі подання Голови Укртрансбезпеки від 19 лютого 2018 року № 437/03/14-18. Із цим наказом позивач ознайомлений 03 травня 2018 року. З текстом подання Голови Укртрансбезпеки від 19 лютого 2018 року № 437/03/14-18 його не ознайомлювали. Вважає, що підстава звільнення за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України не може до нього застосовуватись, оскільки він не є посадовою особою у розумінні положень указаної норми трудового права, а відповідно його звільнення є незаконним.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.12.2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України № 32-О від 02.05.2018 року, яким припинено повноваження ОСОБА_1 на роботі на посаді капітана морського порту Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України та звільнено його відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді капітана морського порту Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України. Стягнуто з державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших загальнообов`язкових платежів, в розмірі 521 152 грн 17 коп. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді капітана морського порту Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України та стягнення з Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 64 739,40 грн. Стягнуто з державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України на користь держави судовий збір в розмірі 5 211,52 гривень. Стягнуто з Міністерства інфраструктури України на користь держави судовий збір в розмірі 1409,60 гривень.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року апеляційні скарги Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та Міністерства інфраструктури України залишено без задоволення. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2021 року клопотання Міністерства інфраструктури України про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду задоволено. Справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Міністерства інфраструктури України, третя особа - Державна служба України з безпеки на транспорті про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційними скаргами Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 квітня 2019 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року касаційні скарги Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 квітня 2019 року задоволено частково. Скасовано рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 квітня 2019 року. Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Міністерства інфраструктури України, третя особа - Державна служба України з безпеки на транспорті, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року поновлено ОСОБА_1 строк на подання заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заяву ОСОБА_1 про направлення справи за встановленою юрисдикцією задоволено. Справу № 490/4465/18 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Міністерства інфраструктури України, третя особа - Державна служба України з безпеки на транспорті, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано для продовження розгляду до Миколаївського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року клопотання позивача про залишення позовних вимог про поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за період з 03 травня 2018 року по 20 грудня 2018 року за час вимушеного прогулу без розгляду задоволено. Позовні вимоги ОСОБА_1 до «Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту, Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, третя особа - Державна служба України з безпеки на транспорті, в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 травня 2018 року по 20 грудня 2018 року залишено без розгляду.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Державна служба України з безпеки на транспорті задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України від 02.05.2018 № 32-О.

Додатковим рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року заяву представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням, відповідач - Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України надали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю; скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким залишити без розгляду заяву представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що наказом Мінінфраструктури від 05.07.2021 № 36-Ос «Про звільнення капітана морського порту Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту» ОСОБА_1 звільнено 06.07.2021 відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України за угодою сторін. Підстава: заява ОСОБА_1 , подання в.о. Голови Державної служби морського та річкового транспорту України від 24.06.2021 № 4475/05/15-21. ДП «АМПУ» ознайомлено позивача з вказаним наказом під особистий підпис, внесено відповідні записи до його трудової книжки, з позивачем здійснено відповідні розрахунки. Таким чином, станом на дату прийняття адміністративним судом рішення існує інший акт - наказ Мінінфраструктури від 05.07.2021 № 36-0с, розрахований на врегулювання конкретної життєвої ситуації - звільнення позивача з роботи за іншою підставою. Вказаний наказ є чинним, не оскаржувався та не скасовувався у судовому порядку. Тобто, позивач не працюючи з 06.07.2021 на посаді, про поновлення на якій ОСОБА_1 звернувся з метою ефективного захисту як вважає позивач порушеного права, порушив питання перед Верховним Судом подальшого розгляду саме таких позовних вимог у повному обсязі у суді адміністративної юрисдикції. Водночас, будучи звільненим за угодою сторін станом на дату скасування судових рішень (за якими Мінінфраструктури видано наказ від 25.09.2019 № 1-0с про поновлення позивача на посаді), позивач не може бути повернутим в попереднє становище, тобто звільнення за наказом Мінінфраструктури від 02.05.2018 № 32-О. При цьому, через звільнення позивача за угодою сторін, у інших сторін справи були відсутніми та наразі відсутні підстави для виконання скасованих Великою Палатою Верховного Суду судових рішень, адже звільнення позивача за іншою підставою, за угодою сторін, фактично унеможливлює повернення сторін в попереднє становище. Апелянт зазначає, що задовольняючи позовну вимогу щодо скасування акту індивідуальної дії судом не взято до уваги те, що перелічені судом норми законодавства не містять і обов`язку саме Мінінфраструктури ознайомлювати позивача з результатами будь-яких перевірок. Апелянт вказує, що обраний позивачем спосіб захисту через визнання протиправним та скасування наказу про звільнення після звільнення за іншими підставами не може вважатись належним, оскільки не спрямований на відновлення та захист його порушених прав, а лише свідчить про потребу у задоволенні власних матеріальних проблем. Більш того, у судових засіданнях позивач фактично довів суду про те, що подання даної позовної заяви не спрямовано на поновлення порушених прав відповідно до уточнених позовних вимог, а направлено виключно на стягнення грошових коштів у іншій справі, що в свою чергу є визнанням позивачем штучності і безпідставності даного позову та нівелює його в цілому. Вказує, що припинення наказом Мінінфраструктури від 02.05.2018 № 32-О повноважень та процедура звільнення позивача з посади відбулись у межах повноважень та відповідності до вимог, у порядок та спосіб, визначені чинним на той час законодавством, враховуючи що відсутні будь-які порушення трудових прав позивача при такому звільненні.

Мінінфраструктури вважає, що і додаткове рішення судом першої інстанції ухвалено без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах та ухвалив додаткове рішення всупереч нормам статті 134 КАС України. Зазначає, що ні договір № 08/01/24-АІ від 08.01.2024 р. про надання правничої допомоги, ні доданий до Договору Акт № 1 не містить інформації про здійсненні представником позивача витрат, до суду не надано належних підтверджень проведення таких витрат, що унеможливлює їх оцінку на предмет чи дійсно такі витрати проведенні, були неминучими, а їх вартість розрахована розумно. Договором передбачено здійснення повноважень представником позивача у усіх державних та недержавних органах, органах місцевого самоврядування, установах, підприємствах, організаціях в тому числі в судах України, перед фізичними та юридичними особами, проте доказів такого представництва представником позивача не надано, а перелік правничої допомоги, що є предметом цього договору, викладена в п. 2.1.1. договору, та яка оцінена представником позивача у 30000 грн. не містять зв`язку із такими повноваженнями. Зазначені в Акті як виконані представником позивача роботи не підтверджено жодним доказом в матеріалах справи, а сума заявлених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 грн. є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи. Апелянт зазначає, що представником позивача не доведено ні виконані адвокатом роботи, ні об`єм часу, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, ні обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

19 червня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення; рішення та додаткове рішення залишити без змін; судові витрати покласти на апелянта.

20 червня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» від представника Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» надійшли додаткові пояснення у справі, які зареєстровані судом 21.06.2024 року, в яких представник просить апеляційну скаргу задовольнити повністю; скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю; скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким залишити без розгляду заяву представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що наказом Міністерства транспорту України від 27 травня 2004 року №436 позивача призначено капітаном Миколаївського морського торговельного порту з 28 травня 2004 року (том 1, а.с. 11).

Наказом Міністерства інфраструктури України № 32-О від 02 травня 2018 року припинено повноваження ОСОБА_1 на роботі на посаді капітана морського порту МФ ДП «Адміністрація морських портів України», звільнено його з посади на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (том 1, а.с. 14-15).

Відповідно до п. 1 наказу: Припинити повноваження ОСОБА_1 на роботі на посаді капітана морського порту Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту), звільнивши його 02 травня 2018 року відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України.

Підстава: пункт 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України, подання Голови Державної служби України з безпеки на транспорті М. Ноняка від 19 лютого 2018 року №437/03/14-18.

З вищевказаним наказом Позивач ознайомлений 03 травня 2018 року.

З текстом подання Голови Державної служби України з безпеки на транспорті від 19 лютого 2018 року № 437/03/14-18 позивача не ознайомлювали.

Копія зазначеного подання міститься в матеріалах справи (том 1, а.с. 80).

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний наказ про звільнення позивача не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки жодним нормативним актом не передбачено право Мінінфраструктури України на припинення повноважень капітана морського порту. Також не встановлений порядок та випадки припинення повноважень посадової особи і нормами КЗпП України. Крім цього, суд першої інстанції зазначає, що оскаржуваний наказ про звільнення з роботи позивача містить посилання на подання Укртрансбезпеки, що прийнято за результати перевірки Миколаївської філії ДП «АМПУ» відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 20.11.2017, при цьому докази того, що позивач був ознайомлений з результатами вказаної перевірки, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 77 Кодексу торгівельного мореплавства України визначено, що капітан морського порту призначається на посаду і звільняється з посади центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту, за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері безпеки на морському і річковому транспорті. Капітан морського порту підпорядковується керівнику центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері безпеки на морському і річковому транспорті.

Згідно із частинами першою - третьою статті 13 Закону України «Про морські порти України» державне регулювання діяльності в морському порту здійснюється Кабінетом Міністрів України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту, національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади в межах їх повноважень.

До повноважень Кабінету Міністрів України щодо портової діяльності належать: 1) забезпечення провадження державної політики у сфері портової діяльності, спрямування та координація діяльності міністерств та інших центральних органів виконавчої влади; 2) відведення акваторії та визначення меж територій морських портів; 3) визначення морських портів, відкритих для заходу іноземних суден; 4) затвердження Стратегії розвитку морських портів України; 5) інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законодавчими актами.

Основними повноваженнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту, щодо портової діяльності є: 1) формування та забезпечення реалізації державної політики у сфері портової діяльності; 2) визначення пріоритетів розвитку портової діяльності; 3) забезпечення нормативно-правового регулювання у сфері портової діяльності; 4) управління об`єктами портової інфраструктури державної власності; 5) формування та забезпечення реалізації державної політики у сфері навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного мореплавства; 6) призначення капітанів морських портів; 7) розроблення Стратегії розвитку морських портів України на основі планів розвитку морських портів; 8) здійснення інших визначених законами повноважень.

Статтею 14 Закону України «Про морські порти України» визначено, що організація судноплавства в акваторії морського порту здійснюється на основі розподілу функцій забезпечення безпеки мореплавства та нагляду (контролю) за безпекою мореплавства.

Нагляд за мореплавством у морському порту здійснюється капітаном морського порту, який очолює службу капітана морського порту.

Повноваження, порядок призначення та інші питання щодо функціонування капітана морського порту, служби капітана морського порту визначаються Кодексом торговельного мореплавства України (далі - КТМ України).

Відповідно до статті 75 КТМ України державний нагляд за безпекою мореплавства у морському порту, на підходах до нього та в суміжних акваторіях здійснюється капітаном морського порту. Межі зони нагляду, на яку поширюються повноваження капітана морського порту щодо здійснення ним державного нагляду за безпекою мореплавства, визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері безпеки на морському і річковому транспорті.

Державний нагляд за безпекою мореплавства у морських терміналах, розташованих у межах територій та акваторій, відокремлених від основної території та акваторії відповідного морського порту, здійснює окремий підрозділ служби капітана морського порту.

Капітан морського порту та служба капітана морського порту діють на підставі положення, яке затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту.

Згідно зі статтею 78 КТМ України до функцій капітана морського порту належать: 1) державний нагляд за дотриманням законодавства і правил мореплавства, а також міжнародних договорів України щодо мореплавства, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 2) розгляд справ про адміністративні правопорушення і накладення адміністративних стягнень; 3) реєстрація суден у Державному судновому реєстрі України, Судновій книзі України і видача суднових документів, якщо інше не передбачено законодавством; 4) видача документів, зазначених у статті 51 цього Кодексу; 5) перевірка суднових документів, дипломів і кваліфікаційних свідоцтв; 6) видача посвідчень моряка особам, які входять до складу суднового екіпажу; 7) нагляд за дотриманням вимог щодо порядку заходження суден у морський порт і виходу з морського порту; 8) нагляд за дотриманням вимог щодо запобігання забрудненню навколишнього природного середовища; 9) оформлення приходу суден у морський порт і виходу з морського порту; 10) нагляд та контроль за підприємствами, що надають лоцманські послуги, і службою регулювання руху суден у межах акваторії морського порту; 11) нагляд та контроль за криговим проведенням суден на підходах до морського порту і в межах його акваторії; 12) видача дозволів на підняття майна, що затонуло в морі, а також на проведення будівельних робіт щодо гідротехнічних споруд у межах території та акваторії морського порту; 13) облік та розслідування аварійних морських подій; 14) керівництво службою капітана морського порту.

За змістом статті 79 КТМ України розпорядження капітана морського порту з питань забезпечення безпеки мореплавства і порядку в морському порту, що належать до його компетенції, обов`язкові для всіх суден, юридичних і фізичних осіб, які перебувають в акваторії та на території цього морського порту.

Розпорядження капітана морського порту може бути скасовано центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері безпеки на морському та річковому транспорті, або адміністративним судом у порядку, встановленому законодавством.

За порушення законодавства і правил щодо безпеки мореплавства та порядку в морському порту капітан морського порту має право накладати адміністративні стягнення відповідно до закону.

Вказані правові норми кореспондуються із приписами Положення про капітана морського порту та службу капітана морського порту, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 27 березня 2013 року № 190 (далі - Положення № 190).

Відповідно до абзацу другого пункту 1 розділу І Положення № 190 капітан морського порту керує службою капітана морського порту (далі - Служба), яка входить до складу Державної служби морського та річкового транспорту України (Морська адміністрація). Згідно з абзацом третім пункту 2 розділу І Служба є самостійним структурним підрозділом Морської адміністрації, що забезпечує державний нагляд (контроль) за безпекою мореплавства, в тому числі у морських терміналах, розташованих у межах територій та акваторій, відокремлених від основної території та акваторії відповідного морського порту, відповідно до статті 75 КТМ України.

У пункті 1 розділу ІІ Положення № 190 встановлено, що до функцій капітана морського порту належать: 1) державний нагляд за: дотриманням законодавства і правил мореплавства, а також міжнародних договорів України щодо мореплавства, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; дотриманням вимог щодо порядку заходження суден у морський порт і виходу з морського порту; дотриманням вимог щодо запобігання забрудненню навколишнього природного середовища морським транспортом; підприємствами, що надають лоцманські послуги, і службою регулювання руху суден у межах акваторії морського порту; криговим проведенням суден на підходах до морського порту Ї в межах: його акваторії; 2) реєстрація суден у Державному судновому реєстрі України, Судновій книзі України і видача суднових документів, якщо інше не передбачено законодавством; 3) перевірка суднових документів, дипломів, кваліфікаційних свідоцтв командного складу та членів екіпажів суден; 4) видача: посвідчень моряка особам, які входять до складу суднового екіпажу; документів, зазначених у статті 51 КТМ України; дозволу на підняття майна, що затонуло в морі, а також на проведення будівельних робіт щодо гідротехнічних споруд у межах території та акваторії морського порту; 5) оформлення приходу суден у морський порт і виходу з морського порту в порядку, встановленому законодавством; 6) облік та розслідування аварійних морських подій в порядку, встановленому законодавством; 7) керівництво Службою; 8) розгляд справ про адміністративні правопорушення і накладення адміністративних стягнень.

Капітан морського порту здійснює: 1) контроль за: укладенням договорів обов`язкового страхування відповідальності суб`єктів перевезення небезпечних вантажів морським та річковим транспортом; забезпеченням безпеки перевезення вантажів, пасажирів та багажу на морських і річкових суднах; станом функціонування навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства у морському порту, на підходах до нього, в територіальному морі, внутрішніх морських водах; функціонуванням систем радіонавігації та спостереження морської рухомої служби, у тому числі Глобальної морської системи зв`язку у разі лиха та для забезпечення безпеки; проведенням аварійно-рятувальних робіт, пошуку і рятування на морі в зоні відповідальності України; 2) державний нагляд за: станом морських шляхів; дотриманням правил реєстрації операцій із шкідливими речовинами на суднах, морських установках; забезпеченням функціонування системи дальньої ідентифікації та контролю за місцезнаходженням суден під Державним Прапором України; організацією безпечного перевезення небезпечних вантажів морським і річковим транспортом; 3) перевірку відповідності системи охорони портових засобів її вимогам Міжнародної конвенції з охорони людського життя на морі 1974 року та Міжнародного кодексу з охорони суден і портових засобів; 4) огляд суден (крім суден флоту рибної промисловості) в установленому порядку; 5) видачу розпоряджень в межах своїх повноважень.

З аналізу наведених у КТМ України та Положенні № 190 функцій та повноважень капітана морського порту вбачається що він в основному здійснює наглядові, контрольні та дозвільні функції, а отже, можна однозначно стверджувати, що капітан морського порту є посадовою особою, адже виконує організаційно-розпорядчі функції (зокрема, керує службою капітана морського порту, тобто певним колективом працівників, розглядає справи про адміністративні правопорушення і накладає адміністративні стягнення тощо).

Колегія суддів зауважує, що у питанні призначення капітана морського порту та припинення його повноважень вирішальними є приписи статті 77 КТМ України, відповідно до яких капітан морського порту призначається і звільняється з посади центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту, за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері безпеки на морському і річковому транспорті.

Відповідно до абзацу другого пункту 1.1 розділу І Положення № 190 (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) капітан морського порту очолює службу капітана морського порту, яка входить до складу Морської адміністрації України.

Згідно з пунктом 1.2 розділу І Положення № 190 (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) капітан морського порту призначається на посаду і звільняється з посади Міністерством інфраструктури України за поданням Морської адміністрації. Капітан морського порту підпорядковується Голові Морської адміністрації.

Згідно з пунктом 1.4 розділу І Положення № 190 (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) на посаду капітана морського порту призначається особа з повною вищою освітою відповідного напряму підготовки, яка має диплом капітана судна валовою місткістю від 3000 тонн і більше (далі - судно) або капітана далекого плавання та стаж роботи на посаді капітана судна не менше 5 років або стаж роботи на посаді капітана судна не менше 3 років та 2 роки на посаді заступника капітана морського порту.

Капітан морського порту видає розпорядження в межах своєї компетенції, веде листування з використанням бланків капітана порту. Розпорядження капітана морського порту з питань забезпечення безпеки мореплавства і порядку в морському порту, що належать до його компетенції, обов`язкові для всіх суден, юридичних і фізичних осіб, які перебувають в акваторії та на території цього морського порту.

Згідно з приписами пунктів 1, 2 розділу І Положення № 190 (в редакції, яка діє з 14 травня 2019 року) капітан морського порту призначається на посаду та звільняється з посади відповідно до Закону України «Про державну службу». Капітан морського порту підпорядковується Голові Морської адміністрації.

Капітан морського порту під час здійснення своїх повноважень керується Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства інфраструктури України, іншими нормативно-правовими актами, наказами Морської адміністрації та цим Положенням.

Капітан морського порту та працівники Служби є державними службовцями.

Водночас відповідно до пунктів 1, 2 Положення про Державну службу морського та річкового транспорту України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 вересня 2017 року № 1095 (далі - Положення № 1095), Державна служба морського та річкового транспорту України (Морська адміністрація) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику у сферах морського та річкового транспорту, торговельного мореплавства, судноплавства на внутрішніх водних шляхах, навігаційно-гідрографічного забезпечення мореплавства, а також у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості).

Морська адміністрація у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Згідно з пунктами 4, 7 Положення № 1095 Морська адміністрація відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, готує подання Міністра інфраструктури України щодо призначення та звільнення капітанів морських портів.

Морська адміністрація здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів зауважує, що Морська адміністрація як центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах морського та річкового транспорту, торговельного мореплавства, судноплавства на внутрішніх водних шляхах, навігаційно-гідрографічного забезпечення мореплавства, а також у сфері безпеки на морському та річковому транспорті, наділена повноваженнями ініціювати призначення та звільнення капітанів морських портів.

Однак відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство інфраструктури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 червня 2015 року № 460 (далі - Положення № 460), Міністерство інфраструктури України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міністерство інфраструктури України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах автомобільного, залізничного, морського та річкового транспорту, надання послуг поштового зв`язку, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері авіаційного транспорту та використання повітряного простору України, розвитку, будівництва, реконструкції та модернізації інфраструктури авіаційного, морського та річкового транспорту, дорожнього господарства, навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного мореплавства, з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, а також державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості).

Згідно з пунктами 3, 13 Положення № 460 основними завданнями Міністерства інфраструктури України є, зокрема, забезпечення формування та реалізація державної політики у сферах автомобільного, залізничного, морського та річкового транспорту, надання послуг поштового зв`язку; забезпечення формування та реалізації державної політики: з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті; з питань державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості).

З матеріалів справи вбачається, що наказом Міністерства транспорту України від 27 травня 2004 року № 436 ОСОБА_1 з 28 травня 2004 року призначено капітаном Миколаївського морського торговельного порту.

На підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 березня 2013 року № 133-р «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» створено ДП «Адміністрація морських портів України», яке діє на підставі статуту, як державне комерційне підприємство та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 12 червня 2013 року № 174-О ОСОБА_1 призначено з 13 червня 2013 року капітаном морського порту Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту) за переведенням з Миколаївського морського торговельного порту з посадовим окладом згідно із штатним розписом.

Відповідно до подання Голови Державної служби України з безпеки на транспорті Ноняка М. від 19 лютого 2018 року № 437/03/14-18, на яке йдеться посилання в оскаржуваному наказі, Державна служба України з безпеки на транспорті, беручи до уваги пропозиції комісії Міністерства інфраструктури України за результатами перевірки ДП «Адміністрація морських портів України» (Миколаївська філія) відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 20 листопада 2017 року № 321-Г «Про проведення перевірки ДП «Адміністрація морських портів України» (Миколаївська філія), просить розглянути питання щодо звільнення з посади капітана морського порту Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_1 .

Міністерство інфраструктури України наказом від 02 травня 2018 року № 32-О «Про капітана морського порту Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту), відповідно до статті 77 Кодексу торговельного мореплавства України, пункту 1.2 розділу 1 Положення про капітана морського порту та службу капітана морського порту, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 27 березня 2013 року № 190, припинено повноваження ОСОБА_1 на роботі на посаді капітана морського порту Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту) на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України. У трудовій книжці позивача здійснено відповідний запис. Наслідком оскаржуваного наказу є фактичне звільнення позивача із займаної посади.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини перша та шоста статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений в абзаці сьомому статті 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення.

Підставами припинення трудового договору згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Норму частини першої статті 41 КЗпП України доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року № 1255-VII, який набрав чинності 01 червня 2014 року.

Отже, пункт 5 статті 41 КЗпП України встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору - «припинення повноважень посадових осіб».

Як у назві цієї норми «Додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов», так і у її змісті закладені певні особливості розірвання трудового договору з працівником, який є посадовою особою.

Розірвання трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Тому для звільнення за вказаною нормою мають бути присутні обставини: звільнений працівник повинен бути посадовою особою товариства та повинно заздалегідь відбутись припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання з ним трудового договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства.

Таким чином, умовою для звільнення працівника, який є посадовою особою, за цією статтею КЗпП України є - припинення повноважень цієї посадової особи. Тобто припинення повноважень має відбуватися відповідно до чинного законодавства та передувати звільненню, оскільки поняття «припинення повноважень» не є тотожним поняттю «звільнення» та поняттю «розірвання трудового договору».

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта, стосовно того, що займаючи посаду капітана морського порту позивач є посадовою особою, а тому до нього правомірно застосовано положення п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є помилковими, оскільки вказана норма трудового права підлягає застосуванню не до будь яких посадових осіб, а тільки до тих, повноваження яких припинені у встановленому законом порядку.

Твердження апелянта про те, що позивач є капітаном філії і одноособовим її керівником також не заслуговують на увагу, оскільки суперечить Статуту Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в якому зазначено, що керівником філії є начальник філії. Капітан в свою чергу, керує лише один з підрозділів філії, а саме службою капітана порту.

Крім того, колегія суддів зазначає, що посилання апелянта на висновки Верховного Суду у апеляційній скарзі не можуть бути застосовані при розгляді цієї справи, оскільки в зазначених апелянтом справах, мова йде про посадових осіб членів колегіального виконавчого органу господарського підприємства чи одноособового керівника, на яких, при призначенні на посаду покладаються функції по управлінню за рішенням власника або уповноваженого органу в межах своїх повноважень (до прикладу керівник філії). Капітан морського порту не виконує функцію управління юридичною особою.

Щодо посилань апелянта на те, що судом першої інстанції проігноровано правовий висновок Великої Палати у цій же справі, щодо належності посади позивача до посадових осіб, на яких розповсюджується дія п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, колегія суддів зазначає що такі висновки апелянта є помилковими, оскільки відповідно до п. 71 постанови Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначено, що доводи касаційних скарг щодо неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права не беруться до уваги, оскільки спору по суті не розглядає.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено на підставі подання від 19.02.2018 року Державної служби України з безпеки на транспорті за пропозицією комісії Міністерства інфраструктури України за результатами перевірки державного підприємства «Адміністраці морських портів» (Миколаївська філія) відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 20.11.2017 року №321-Г «Про проведення перевірки державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Миколаївська філія)(т. 1 а.с. 90)

Доказів ознайомлення позивача з результатами перевірки та з поданням матеріали справи не містять.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що посада капітана морського порту не належить до посад виконавчих (керівних) органів юридичної особи, тобто таких, які здійснюють управління юридичною особою, при звільнені яких можливе застосування підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, на відміну від осіб, визначених як посадові особи згідно зі Статутом ДП «Адміністрація морських портів України», а саме: голови підприємства, заступники голови підприємства, керівники відокремлених підрозділів підприємства (філій, тощо), оскільки капітан морського порту виконує функцію нагляду за безпекою мореплавства у морському порту, на підходах до нього та в суміжних акваторіях, а не управління юридичною особою.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що в письмовій заяві від 18.01.2024, до ухвалення рішення у справі, позивачем було заявлено розмір витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в Миколаївському окружному адміністративному суді у розмірі 30000,00 грн.

Позивач вказав, що докази розміру витрат, які позивач сплатив, або має сплатити у зв`язку з розглядом даної справи, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

В судовому засіданні суду першої інстанції 10.04.2024 представник позивача зробив усну заяву про те, що докази розміру витрат, які позивач сплатив, або має сплатити у зв`язку з розглядом даної справи, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

15.04.24 від представника позивача надійшла заява про понесені витрати на правову допомогу, до якої додані відповідні докази: копія договору про надання правничої допомоги, копія акту № 1 про надання правничої допомоги, рахунок від 15.04.2024 № Асс-08/01/2024 на суму 30 000,00 грн, Диплом доктора філософії, розпорядження № 4, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що позивачем завчасно, до ухвалення рішення у справі було заявлено, про понесення витрат на професійну правничу допомогу, і протягом п`яти днів подано заяву про розподіл судових витрат, у зв`язку з чим відсутні підстави для залишення заяви позивача без розгляду.

Також, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію Договору про надання правничої допомоги від 08.01.2024 №08/01/24-АІ, копія Акту № 1 про надання правничої допомоги, рахунок від 15.04.2024 № Асс-08/01/24 на суму 30 000,00 грн, Диплом доктора філософії, розпорядження № 4, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача відшкодування за понесені витрати на правову допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30000,00 грн не є співмірними зі складністю справи, встановлення їхньої дійсності та необхідності, розумності гонорару адвоката з обсягом наданих адвокатом послуг відповідачу, і що стягненню з відповідача підлягають 15000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналіз вищезазначених положень КАС України дає підстави вважати, що розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі.

Положеннями ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Також нормами КАС України передбачено, що відшкодуванню підлягають витрати незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Відповідно до акту наданих послуг, адвокатом надано клієнту послуги на суму 30 000 грн.

Відповідно до Договору про надання правничої допомоги, а саме в п.п. 4.1 Розділу 4 Договору визначено, що винагорода виконавця за надання правової допомоги (гонорара), що передбачена п. 1.1. даного Договору, виплачується у фіксованому розмірі і становить 30000,00 (тридцять тисяч) гривень.

Колегія суддів зазначає, що розмір таких витрат визначається судом на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі.

Зважаючи на те, що встановити вартість фактично наданих адвокатом послуг на підставі наданого позивачем Акту № 1 про надання правничої допомоги не є можливим, з огляду на наведені вище обставини, а саме через відсутність в ньому деталізованого опису наданих послуг із зазначенням витраченого адвокатом часу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягнення з відповідача 15 000 гривень є сумою, яка є співмірною зі складністю справи, встановлення її дійсності та необхідності, розумності гонорару адвоката з обсягом наданих адвокатом послуг.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 р., заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення та додаткове рішення Миколаївського окружного адміністративного суду ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідають нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні та додатковому рішенні, у зв`язку з чим підстав для їх скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 252, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року та додаткове рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26.09.2024 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик