Справа № 200/202/24
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року справа №200/202/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року (повне судове рішення складено 11 липня 2024 року) у справі № 200/202/24 (суддя в І інстанції Шинкарьова І.В.) за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 через свого представника звернулась з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова № 168) та постановою КМУ від 30.11.2016 № 884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» (далі Порядок № 884), військовослужбовця - ОСОБА_2 за період з березня по жовтень 2022 року, включно;

зобов`язати військову відповідача нарахувати та виплатити додаткову грошову винагороду відповідно до Постанови №168 та Постанови № 884 військовослужбовця ОСОБА_2 за період з березня по жовтень 2022 року, включно.

В обґрунтування позовних вимог представник зазначав, що 14.03.2022 позивач була затримана представниками незаконних збройних формувань спільно з збройними силами рф на території України у місті Волноваха, 17.10.2022 була звільнена з полону, та після реабілітації 16.11.2022 прибула до розташування самохідного артилерійського дивізіону В/Ч НОМЕР_2 , де і проходить військову службу до теперішнього часу, та виконує бойові завдання.

Вважав, що позивач має право, як особа яка знаходилась у полоні на додаткову грошову винагороду відповідно до Постанови № 168.

Вказав, що відповідно до результатів службового розслідування, зазначено що позивача необхідно вважати такою, що знаходилась в полоні з 24.02.2022 по 17.10.2022, - причинами та умовами, що сприяли потраплянню в полон - соціальний конфлікт (неоголошена війна, терористичний акт, протиправні дії третіх осіб). Всі обвинувачення, відносно позивача скасовано в судовому порядку.

Представник зазначав, що позивач неодноразово зверталася до військової частини із рапортами, про виплату, відповідно до Постанови № 168 (за період перебування її в полоні), однак жодної відповіді не отримала. Крім того її представник звертався до військової частини із адвокатськими запитами, з метою встановлення причин невиплати законної виплати.

08.12.2023 за вихідним № 7206 військова частина НОМЕР_1 у відповіді на адвокатський запит повідомила про те, що відповідно до наказів по стройовій частині позивач дезертирувала з лав Збройних Сил України з 24.02.2022.

Разом із цим, згідно ухвал Індустріального районного суду м. Дніпро від 28.06.2023 та Дніпровського апеляційного суду від 10.07.2023 по справі № 202/10284/23 повідомлення про підозру ОСОБА_2 за ч.4 ст. 408 КК України скасовано.

За результатом цього розслідування, буде вирішено питання про виплату ОСОБА_2 додаткової винагороди.

Вважав, що відмова у виплаті виплати грошового забезпечення позивачу безпідставна. Інші намагання вирішити зазначене питання в позасудовому порядку виявилися безрезультатними.

Відповідно до результатів службового розслідування, доданого до позову зазначено, що позивача необхідно вважати такою, що знаходилась в полоні з 24.02.2022 по 17.10 2022 причинами та умовами, що сприяли потраплянню в полон - соціальний конфлікт (неоголошена війна, терористичний акт, протиправні дії третіх осіб). Всі обвинувачення, відносно ОСОБА_2 скасовано в судовому порядку.

Позивач зазначав, що службове розслідування відносно позивача, не зважаючи на раніше проведене службове розслідування, було розпочато тільки 05.12.2023, після одного року та 10 місяців події, та підставами проведення службового розслідування стало тільки звернення адвоката, щодо невиплати додаткової винагороди після перебування в полоні, а не скоєння кримінального правопорушення, що на думку позивача, є неприпустимим.

Відповідно до п 5 Наказу № 231 від 24.01.2024 «Про результати проведення службового розслідування» визначено що позивач, перебувала в полоні з 14.03.2022 по 11.10.2022, даний факт відповідачем не спростовується. 28.06.2023 Рішенням слідчого судді Індустріального районного суду, повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 408 КК України, відносно позивача скасовано. 10.07.2023 Ухвалою Дніпровського апеляційного суду рішення слідчого судді, залишено в силі, скаргу прокурора залишено без задоволення.

Вважав, що відповідач по справі, в порушення ст.124 Конституції України, зазначеної Конвенції, безпідставно визнав позивача винною у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ст. 408 КК України, чим делегував функції судів на себе, що є неприпустимим.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач через свого представника звернулася до суду із цим позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, якими вмотивовано позов.

Апелянт наголошує, що суд першої інстанції зовсім не взяв до уваги та не надав належної оцінки змісту службового розслідування, проведеного відразу після звільнення з полону військовослужбовця ОСОБА_2 , де було чітко зазначено, що солдат ОСОБА_2 перебувала в полоні у окупанта з 24.02.2022 по 17.10.2022 та жодних посилань на скоєння ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, (самовільне залишення військової частини; дезертирство; добровільна здача в полон) не містило, тобто покладені в основу рішення одні докази та відкинуті інші, що є порушенням норм процесуального права.

На теперішній час та на час розгляду справи військовослужбовець ОСОБА_2 не має і не мала статусу підозрюваної особи, та відповідно відносно неї розслідувались кримінальні провадження за скоєння кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 407.408,430 КК України.

Суд першої інстанції за цим фактом прийшов до помилкового переконання про те, що в певний період ОСОБА_2 самовільно залишила військову частину, а саме встановлено судом, що позивач була захоплена у полон за інших обставин, та у суду відсутні докази того, що позивач там приймала участь у бойових діях чи забезпеченні здійснення вказаних вище заходів.

Апелянт вважає, що суд розтлумачив норми нормативно правових актів, на свій розсуд, та помилково встановив, що доводи відповідача про відсутність правових підстав для нарахування та виплати позивачу спірної винагороди у збільшеному розмірі відповідно до Постанови №168, є обґрунтовані.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач висловив згоду з рішенням місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_3 виданий 26.10.2022 (орган, що видав документ №1201, РНОКПП НОМЕР_4 ), з 01.10.2019 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді механіка водія електрика.

Згідно з повідомленням від 20.10.2022 №6024-22 Державного підприємства Український Національний Центр Розбудови Миру, позивач в ході збройної агресії Російської Федерації проти України перебувала у полоні та була звільнена 17.10.2022.

За фактом звільнення з полону позивача відповідачем було проведено службове розслідування за результатам якого складено Акт службового розслідування (дата та номер відсутні).

У п.8 Акту, за наслідками проведеного розслідування пропоновано наступне.

1.2 За результатами службового розслідування наказ не видавати.

2. Вважати позивача такою, що знаходилась в полоні з 24.02.2022 по 17.10.2022, а причинами та умовами, що сприяли потраплянню в полон соціальний конфлікт (неоголошена війна, терористичний акт, протиправні дії третіх осіб).

3. Начальнику відділення персоналу військової частини НОМЕР_1 , з метою неухильного виконання вимог Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30.11.2022 №280, оголосити службове становище позивачу у зв`язку із потраплянням в полон та заповнити відповідний розділ послужного списку особової справи, а також підготувати необхідний пакет документів для видачі позивачу військового квитка та посвідчення учасника бойових дій.

4. Помічнику командира з фінансово-економічної роботи начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 , врахувати факт потрапляння в полон позивача при нарахуванні грошового забезпечення, в тому числі одноразової додаткових видів грошового забезпечення та виплатити за період з 16.04.2022 по 17.10.2022

5. Відповідно до Інструкції з надання доповідей і донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, порушення військової дисципліни та їх облік у Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту затвердженої наказом Міністра оборони України від 29.11.2018 №604 начальнику зв`язку командиру взводу управління самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 , матеріали даного службового розслідування направити до територіального органу Національної поліції, державного бюро розслідувань м. Краматорськ, військової служби правопорядку м. Запоріжжя та до Донецької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил.

6. Начальнику стройової частини відділення персоналу військової частини НОМЕР_1 , під час підготовки проекту наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про встановлення та виплати премії і одноразових додаткових видів грошового забезпечення», окремим додатком передбачити виплату грошового забезпечення, в тому числі одноразових додаткових видів грошового забезпечення із розрахунку окладу за військове звання та за вислугу років, а також додаткову винагороду з розрахунку 30000 грн в період з 17.10.2022 по 16.11.2022, перебувала на лікуванні.

Згідно з витягом з наказу командира стройової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.11.2022 №649 солдат ОСОБА_2 вважати такою, що прибула до складу сил та заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської федерації у Донецькій та Луганській областях, з метою виконання службових (бойових) завдань в оперативно-тактичному угрупуванні «Донецьк» з 19.11.2022.

Згідно з витягом з наказу командира стройової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.04.2023 №91 позивача вважати такою що з 02.04.2023 вибула до нового місця служби до військової частини НОМЕР_5 .

Згідно з службовою характеристикою від 01.04.2024 позивач займаній посаді відповідає.

28.06.2023 відповідачем було проведено ще одно службове розслідування з метою встановлення причин та умов, що сприяли можливому необ`єктивному та поверхневому проведенню службового розслідування відносно позивача та недопущення подібних випадків у майбутньому.

В акті службового розслідування зазначено що 08.04.2023 від начальника відділення персоналу відповідача доповідною запискою (вх.№7888 від 0804.2023) на ім`я начальника штабу першого заступника командира ВЧ НОМЕР_1 доповів про допущені протиріччя в облікових даних позивача, що виразилось у наказі командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.03.2022 №151, згідно якого позивач вважається такою, що вибула зі складу сил і засобів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, після виконання службових (бойових) завдань в оперативно-тактичному угрупуванні «Схід» - з 01.03.2022.

Проте, аналіз матеріалів службових розслідувань за фактом дезертирства позивача та за фактом звільнення її з полону свідчить про те, що позивач вибула до м. Волноваха Донецької області 23.02.2022 (підтверджується поясненнями позивача та інших) та, відповідно, з 24.02.2022 позивач не приймала участі у здійсненні вказаних вище заходів на території Донецької та Луганської областей.

У п.9 акту за результатами службового розслідування, запропоновано:

9.2. Вважати позивача такою, що дезертирувала 24.02.2022 з Лав збройних сил України, а з 14.03.2022 по 17.10.2022 - такою що знаходилась в полоні.

9.3. Начальнику зв`язку штабу самохідного артилерійського дивізіону військової частини ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) підготувати проект наказу командира ВЧ НОМЕР_1 про внесення змін до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 20.07.2022 №451 «Про результати службового розслідування», в якому п.2 викласти в такій редакції:

2. Вважати позивача такою, що дезертирувала з лав Збройних Сил України з 24.02.2022, чим порушила вимоги ч.4 ст.408 КК України.

9.6 внести зміни до наказу від 15.03.2022 №151 щодо позивача в якому п.29 викласти в такій редакції:

«29. Вважати такими, що вибули зі складу сил та засобів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, після виконання службових (бойових) завдань в оперативно-тактичному угрупуванні «Схід»

27.11.2023 Адвокат позивача звернувся до відповідача із запитом (повторно) у якому просив повідомити наступну інформацію: «З яких підстав солдат ОСОБА_2 , яка проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 не отримала виплату додаткової винагороди передбачену ПКМУ №168 від 28.02.2022, як така, що в у період з 24.02.2022 по 17.02.2022 перебувала у полоні?»

У відповідь на адвокатський запит відповідачем листом від 02.12.2023 №7206 повідомив, що відповідно до наказів по стройовій частині позивач дезертирувала з лав Збройних Сил України з 24.02.2022. Разом із цим, згідно ухвал Індустріального районного суду м. Дніпро від 28.06.2023 та Дніпровського апеляційного суду від 10.07.2023 по справі №202/10284/23 повідомлення про підозру ОСОБА_2 за ч. 4 ст. 408 КК України скасовано. З огляду на викладене, наказом командира військової частини НОМЕР_1 №3797 від 05.12.2023 призначене службове розслідування з метою уточнення періоду відсутності позивача на службі. За результатом цього розслідування, буде вирішено питання про виплату ОСОБА_2 додаткової винагороди.

Відповідачем надано до матеріалів справи матеріали службового розслідування, проведеного відповідно до наказу від 05.12.2023 №3797 «Про призначення службового розслідування» за фактом встановлення періоду перебування в стані дезертирства та в стані полону, а також для визначення правомірності виплат додаткової винагороди позивачу, розпочато 25.12.2023 закінчено 29.01.2024.

Зі змісту наказу від 05.12.2023 №3797 вбачається, що підставою для призначення службового розслідування стала доповідна записка начальника стройової частини відділення персоналу військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_3 від 04.12.2023 вх. №34368 з якої стало відомо, що до стройової частини відділення персоналу військової частини НОМЕР_1 надійшов адвокатський запит від 02.12.2023 вх.5022, щодо виплати додаткової винагороди позивачу за період полону з 24.02.2022 по 17.10.2022. Проте при аналізі стройових наказів та матеріалів службового розслідування стало відомо, що даний військовослужбовець рахується такою, що вчинила дезертирство з лав Збройних Сил України з 24.02.2022.

Між іншим в акті службового розслідування зазначено, що в період 24.02.2022 по 13.03.2022 позивач знаходилась за місцем свого проживання у м. Волноваха Донецької області, де вона опинилась під час прямування до пункту постійної дислокації АДРЕСА_1 з усного узгодження начальника відділення підготовки військової частини НОМЕР_1 , без дозволу начальника зв`язку-командира взводу управління самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 , без рапорту позивача та наказів командира військової частини (по стройовій частині), без посвідчення про відрядження, без наказів про відпустку, лікування у місце (м. Волноваха Донецької області), де військова частина або її підрозділи тимчасово або постійно не дислокувалися та особовий склад там не розміщувався. В період з 14.03.2022 по 17.10.2022 знаходилась у полоні держави агресора, після затримання представниками незаконних збройних формувань у м. Волноваха Донецької області.

За результатами службового розслідування було складено акт службового розслідування від 19.01.2024 , у п.9 акту пропонується наступне:

- службове розслідування за фактом встановлення періоду перебування в стані дезертирства та в стані полону, а також для визначення правомірності виплат додаткової винагороди колишньому механіку-водію-електрику відділення управління штабу дивізіону взводу управління самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_2 , вважати завершеним;

- вважати, що фактів безпідставної невиплати додаткової винагороди солдату ОСОБА_2 за лютий 2022 року - квітень 2023 року не допущено.

- вважати, що солдат ОСОБА_2 вчинила 24.02.2022 самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 (дезертирство) та обов`язки військової служби не виконувала з 24.02.2022 по 13.03.2022.

- за самовільне залишення військової частини до дисциплінарної відповідальності солдата ОСОБА_2 владою командира військової частини НОМЕР_1 не притягувати, у зв`язку з переведенням її до військової частини НОМЕР_5 .

- вважати, що солдат ОСОБА_2 перебувала у військовому полоні з 14.03.2022 по 17.10.2022.

- заступнику командира зенітної ракетно-артилерійської батареї з морально-психологічного забезпечення зенітного ракетно-артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 для вирішення питання можливої переплати грошового забезпечення в лютому 2022 року матеріали даного службового розслідування направити до Маріупольської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону для долучення до матеріалів кримінального провадження №0000097 стосовно ОСОБА_2 .

- начальнику стройової частини відділення персоналу після отримання відомостей про результати розслідування кримінального провадження №0000097 внести відповідні зміни до наказів командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) стосовно ОСОБА_2 .

Дані пропозиції прийнято та наказом від 29.01.2024 №237 «Про результати службового розслідування» відображено розпорядчий частині аналогічно.

Судами встановлено, що ТУ ДБР, розташованого у м. Краматорську здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000097 від 29.03.2022 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

22.08.2022 в рамках вказаного кримінального провадженні повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, позивачу.

Ухвалою Слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.06.2023, яка набула законної сили від 10.07.2023 (Результат оскарження 10.07.2023 Дніпровський апеляційний суд: залишено без змін ухвалу (постанову) суду першої інстанції) за результатами розгляду ухвалено скасувати повідомлення про підозру ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України, яке складене 22.08.2022 Маріупольською спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, у кримінальному провадженні №0000097 від 29.03.2022.

Відповідач листом від 20.12.2023А0989 №7514 звернувся до Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, в якому просив з метою забезпечення законності виплат бюджетних коштів, повідомити про результати розслідування кримінального провадження №0000097 та чи наявні у справі докази добровільної здачі в полон позивача.

Листом від 05.01.2024 №50/1-147вих-24 керівника Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, повідомлено, що всі матеріали відносно ОСОБА_2 скеровано до Маріупольської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону. Маріупольською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Східного регіону на лист командира військової частини НОМЕР_1 №7514 від 20.12.2023 надано відповідь за №52-513вих-24 від 16.01.2024, в якій зазначено, що Маріупольською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Східного регіону здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000097 від 29.03.2022 за ч. 4 ст. 408 КК України, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває. Після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин та оцінки слідчим всіх зібраних доказів буде прийнято рішення у відповідності до діючого законодавства.

Згідно з довідкою відповідача від 08.12.2023 №0989/10/4141 про нарахований позивачу дохід за період служби з 01.01.2022 по 02.02.2023 вбачається, що з березня 2022 по жовтень 2022 грошове забезпечення позивачу не нараховувалось та не виплачувалось.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.6 ст. 9 Закону № 2011-XII за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

07.06.2018 наказом Міністерства оборони України №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Відповідно до п.15 Розділу І Порядку № 260 військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Розділом ХХХ вказаного Порядку регулюється питання щодо виплати грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими.

За приписами п.3 Розділу ХХХ Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець.

Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх визначає Порядок № 884.

Пункт 3 Порядку № 884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Згідно із п. 4 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

Пунктом 8 Порядку № 884 передбачено, що виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (установи, організації), місця служби або дезертирували, не здійснюється.

Відтак військовослужбовець, який потрапив у полон, грошове забезпечення такого військовослужбовця виплачується у разі одночасної наявності таких юридичних фактів: 1) невстановлення в порядку передбаченому законодавством обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця у полон самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертиртирства; 2) перебування військовослужбовця у списку особового складу військової частини (установи, організації); 3) подання заяви про виплату йому грошового забезпечення на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) відповідно до Порядку № 884.

Постановою № 168 встановлено:

«1. Установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які:

- у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії;

- захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення);

- загинули (померли внаслідок отриманих після введення воєнного стану поранень, травм), - виплата здійснюється за весь місяць, у якому особа загинула (померла).

Системний аналіз викладених вище норм права дозволяє стверджувати, що право на отримання додаткової винагороди у розмірі до 100 000 грн. (згідно з постановою КМУ №168) мають, військовослужбовці, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), у тому числі й ті, які захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками.

Слід відзначити, що у вказаній постанові словосполучення "у тому числі й ті" слід тлумачити як ті особи, які захоплені в полон під час безпосередньої участі у бойових діях чи забезпеченні здійснення вказаних вище заходів.

Натомість, як встановлено судами та вбачається з матеріалів службового розслідування, а також сторонами не заперечується, позивач була захоплена у полон за інших обставин, а саме: під час перебування у м. Волноваха Донецької області, у суду відсутні докази того, що позивач там приймала участь у бойових діях чи забезпеченні здійснення вказаних вище заходів. Згідно пояснень позивача від 19.12.2023, вона заїхала у м. Волноваху за речами.

З огляду на викладене вище, місцевий суд правильно вважав обґрунтованими доводи відповідача про відсутність правових підстав для нарахування та виплати позивачу спірної винагороди у збільшеному розмірі відповідно до Постанови № 168.

Надаючи оцінку всім доводам сторін, суд також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно із статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За приписами статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, який дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Решта доводів сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення про відмову у задоволенні позову з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року у справі № 200/202/24 залишити без змін.

Повне судове рішення 26 вересня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін Т. Г. Гаврищук