Справа № 686/22276/24
Суддя: Дем'янов Ю. М.
Дата ухвалення: 2024-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/686/219/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2024 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області

у складі: головуючого судді Дем`янова Ю.М.,

за участі секретаря судового засідання Ткаченко Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хмельницький справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

Стислий виклад позицій учасників справи.

До Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 14.08.2024 звернувся ОСОБА_1 із указаним адміністративним позовом, в якому просив визнати неправомірною та скасувати Постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 9393 від 05.07.2024.

В обґрунтування вимог позовної заяви, позивачем зазначається, що 31.07.2024 його було зупинено працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 для перевірки військово-облікових документів, в подальшому, проти його волі, насильно доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_2 з вимогою надати військовий квиток.

Разом з тим, позивач стверджує, що повідомив представникам ІНФОРМАЦІЯ_4 , що дані вчасно оновив, а тому для нього не зрозуміло чому в них відсутній запис про оновлення відомостей щодо його військового обліку.

Як зазначає позивач, він надав на вимогу представникам ІНФОРМАЦІЯ_3 приписне посвідчення, що також є військово-обліковим документом.

На думку ОСОБА_1 дії працівників ТЦК не відповідали положенням чинного законодавства, а винесена оскаржувана постанова є незаконною. Указаною постановою № 9393 від 05.08.2024 позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, та накладено штраф у розмірі 25 500 грн.

Окремо ОСОБА_1 стверджує, що обов`язок стати на військовий облік виник у нього ще у 2009 році. Норма ч. 3 ст. 210-1 КУпАП з`явилась лише 19.05.2024, оскільки набув чинності Закон України № 3696-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо удосконалення відповідальності за порушення правил військового обліку та законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на відносини, які виникли до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Зважаючи на зазначене, позивач переконаний, що в його поведінці немає ні події, ні складу адміністративного правопорушення, за яке позивача піддано такому суворому покаранню у виді накладення стягнення у сумі 25 500,00 грн. штрафу.

У відповідності до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» актуалізація бази даних Реєстру здійснюється на підставі відомостей, що вносяться органами ведення Реєстру, а також шляхом електронної інформаційної взаємодії (обміну відомостями) між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені цією частиною.

Отже, на думку позивача, відповідач мав можливість отримати необхідну інформацію про позивача від уповноважених органів та ресурсів.

19.09.2024 до суду надійшли пояснення у вказаній адміністративній справі від відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 , в яких останнім позовні вимоги заперечуються з огляду на наступне.

Зокрема відповідач вказує, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності винесена у зв`язку із тим, що в ОСОБА_1 31.07.2024 при перевірці документів під час патрулювання був відсутній військово-обліковий документ. Надані позивачем фото документів, які йому були скинуті на його мобільний телефон вже під час перебування в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , були долучені до протоколу, будь-яких інших документів позивач представникам ІНФОРМАЦІЯ_2 не надавав, окрім того порушуючи законодавство України про мобілізацію позивач втік від проходження військово-лікарської комісії.

У зв`язку із такими порушеннями під час розгляду протоколу було накладено максимальний штраф у розмірі, передбаченому ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Питання, щодо складання адміністративних матеріалів за статтею 210 КУпАП не розглядалось, у зв`язку із чим позов не може бути задоволено.

Відповідач переконаний, що фактично своїми діями, позивач намагається уникнути адміністративної відповідальності за порушення мобілізаційного законодавства.

Відтак, просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 15.08.2024 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному провадженні без виклику сторін.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відповідно до ч. 5 ст. 261 КАС України.

Згідно вимог ч. 3 ст. 261 КАС України якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 10 вересня 2024 року витребувано матеріали адміністративної справи за клопотанням позивача.

19.09.2024 на адресу суду від відповідача у справі надійшли пояснення до поданого позову, у яких відповідач позовні вимоги не визнав з підстав їх необґрунтованості та невідповідності обставинам справи, просив відмовити у задоволенні позову.

Інші заяви та клопотання від учасників справи до суду не надходили, процесуальні дії не вчинялись.

Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, та норми права, які застосував суд і мотиви їх застосування.

Судом встановлено, що Протоколом про адміністративне правопорушення № 180 від 31.07.2024 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.Суть адміністративного правопорушення полягає у тому, що ОСОБА_1 у період проведення мобілізації та протягом дії правового режиму воєнного стану не мав при собі військово-облікового документу та не пред`явив його за вимогою представника ІНФОРМАЦІЯ_2 , чим порушив вимоги ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», п. 25 Порядку призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затвердженого Постановою КМУ № 560 від 16 травня 2024, абз. 3 пп. 10-1 п. 1 додатку 2 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначених Постановою КМУ № 1487 від 30 грудня 2022 року «Про затвердження порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів».

На підставі вказаного протоколу Постановою № 9393 від 05.08.2024 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП на ОСОБА_1 накладено максимальний розмір стягнення, що передбачений санкцією статті, що становить 25 000,00 грн. Згідно положень вказаної постанови максимальний розмір штрафу аргументовано тим, що окрім скоєного правопорушення, зазначеного у протоколі від 31.07.2024, ОСОБА_1 не завершив проходження ВЛК та втік із медичного закладу.

На підтвердження встановлених обставин у справі представниками ІНФОРМАЦІЯ_2 надано роздрукований витяг із Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів № 12024 від 16.07.2024, згідно якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на військовому обліку та у розшуку станом на 16.07.2024 не перебуває, не заброньований. У вказаному витягу також зазначено про необхідність особі звернутись до ІНФОРМАЦІЯ_2 для взяття на військовий облік.

Разом з тим, у складеному протоколі про адміністративне правопорушення № 180 від 31.07.2024 ОСОБА_1 надав письмові пояснення у яких останній зазначає, що має військово-обліковий документ, а саме приписне посвідчення, яке надав на вимогу працівника ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте вказаний документ не було прийнято, як такий що не є військово-обліковим документом.

Окрім того, зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення встановлено, що у своїх поясненнях ОСОБА_1 стверджує, що перебуває на військовому обліку, причини відсутності відповідної інформації у базі даних йому невідомі.

Відповідно до ст.210-1 КпАП України адміністративна відповідальність настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Частиною 3 ст. 210-1 КпАП України передбачено відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Вказана норма є бланкетною, при її застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду.

За змістом ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до статті 1 Закону України № 389-VІІІ від 12 травня 2015 року «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, що затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався, і триває на час розгляду справи.

Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014, коли було оприлюднено Указ Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Рішень про закінчення особливого періоду на час розгляду справи Президент України не приймав, тобто особливий період діє в Україні з 17.03.2014 року і до теперішнього часу.

Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

За порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період, передбачена адміністративна відповідальність відповідно до частини 3 статті 210-1 КУпАП.

Відповідно Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Кабінет Міністрів України затвердив Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 вказаного Закону у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби України у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.

Під час перевірки документів уповноважений представник територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейський здійснює фото- і відеофіксацію процесу пред`явлення та перевірки документів із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації, а також може використовувати технічні прилади, засоби та спеціалізоване програмне забезпечення з доступом до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

У абз. 2 пп. 10-1 п. 1 Правил військового обліку призовникiв, вiйськовозобов`язаних та резервістів, встановлені у Додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, вiйськовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою КМУ вiд 30 грудня 2022 № 1487 передбачено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні у період проведення мобілізації (крім цільової) та/або протягом дії правового режиму воєнного стану мати при собі військово-обліковий документ разом з документом, що посвідчує особу, та пред`являти їх за вимогою уповноваженого представника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Держприкордонслужби у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон.

Аналогічне положення закріплено у п. 25 Порядку призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затвердженого Постановою КМУ № 560 від 16 травня 2024 року.

Пунктом 19 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, вiйськовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою КМУ вiд 30 грудня 2022 р. № 1487, призовники, військовозобов`язані та резервісти, винні в порушенні вимог правил військового обліку, несуть відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст. 235 КУпАП, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно ч. 2 ст. 7 та ст. ст. 245, ст. 280 КУпАП провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин кожної справи, правильного і справедливого її вирішення.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції,у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП).

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 в умовах особливого періоду не мав при собі військово-облікового документу та не пред`явив його на вимогу працівника ІНФОРМАЦІЯ_3 , чим порушив вимоги ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», п. 25 Порядку призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затвердженого Постановою КМУ № 560 від 16 травня 2024, абз. 3 пп. 10-1 п. 1 додатку 2 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначених Постановою КМУ № 1487 від 30 грудня 2022 року «Про затвердження порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів».

За вказане правопорушення на ОСОБА_1 накладено максимальний розмір стягнення, передбачений ч. 3 ст. 210-1 КУпАП аргументований ще й тим, що останній не завершив проходження ВЛК та втік із медичного закладу.

Разом з тим, суд звертає увагу, що у протоколі про адміністративне правопорушення від 31.07.2024 будь-яка згадка про відмову ОСОБА_1 від проходження ВЛК відсутня. Правопорушнику ставиться у вину лише відсутність та не пред`явлення військово-облікового документу на вимогу працівника ІНФОРМАЦІЯ_3 після його зупинки під час патрулювання для перевірки документів.

При цьому, у порушення згаданих вище вимог, а саме абз. 2 ч. 6 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", будь-яка фіксація перевірки документів у ОСОБА_1 працівниками ІНФОРМАЦІЯ_6 із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відео фіксації не здійснювалась.

На доведення обставин правопорушення суду надано роздрукований витяг із Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів № 12024 згідно якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на військовому обліку та у розшуку станом на 16.07.2024 не перебуває, не заброньований.

Проте, суд зауважує, що вказаний витяг не може бути взятий до уваги, оскільки останній сформований 16.07.2024, тоді як правопорушення мало місце 31.07.2024, що не дозволяє суду встановити дійсність обставин правопорушення саме на момент його скоєння згідно протоколу - 31.07.2024.

Також, позивачем заперечується факт не надання військово-облікового документу на вимогу уповноважених працівників ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, у письмових пояснення позивач вказує, що надав на вимогу працівнику ІНФОРМАЦІЯ_3 приписне посвідчення, однак указаний документ не був взятий д уваги працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки на їх думку не являється військово-обліковим документом.

З приводу указаних обставин суд зазначає, що Постановою КМ України «Про затвердження Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів і форми такого документа» від 16 травня 2024 р. N 559 визначено (п. 2), що військово-облікові документи, оформлені до набрання чинності цією постановою, вважаються дійсними на всій території України до видачі військово-облікового документа нового зразка.

Отже, приписне посвідчення, що пред`явлене ОСОБА_1 на вимогу працівнику ІНФОРМАЦІЯ_3 може вважатись дійсним військово-обліковим документом, а тому суд дійшов висновку про те, що позивач виконав вимогу відповідача про пред`явлення військово-облікового документу.

У зв`яку із викладеним в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а його притягнення до адміністративної відповідальності є незаконним.

Окрім того, суд зазначає, що адміністративна відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, що згідно змісту протоколу про адміністративне правопорушення від 31.07.2024 мало місце у ситуації, що розглядається, передбачена ст. 210 КУпАП.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) під час розгляду справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, що притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами та інше.

Частинами 1 та 2 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У справах за позовом фізичної особи щодо оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності на суб`єкта владних повноважень, в силу приписів ст. 77 КАС України, покладається обов`язок доказування правомірності своїх дій у разі, якщо останній заперечує проти позову.

Разом з тим, жодних доказів на підтвердження правомірності своїх дій щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ознаками вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, відповідачем суду не надано.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За загальним правилом судочинства в справах про адміністративні правопорушення, суд може брати до уваги лише ті докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у провадженні, та інших обставин, які мають значення для провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Європейський суд неодноразово наголошував, що судочинство у національних судах повинно здійснюватись «згідно із законом».

У п. 44 рішення по справі «Корнєв та Карпенко проти України» від 30 вересня 2010 року Суд наголосив, що суди повинні забезпечувати дотримання матеріальних та процесуальних норм.

Для притягнення особи до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

В ситуації, що розглядається судом, відповідачем суб`єктом владних повноважень, указаний принцип недотримано, а вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, «поза розумним сумнівом» не доведено.

Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

На переконання суду, встановлені в ході розгляду справи обставини, у своїй сукупності свідчать про необґрунтованість та незаконність оскаржуваної постанови.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що будь-які докази, що підтверджують вину позивача у вчиненні адміністративного правопорушення суду не надані, суд вважає за необхідне позов задовольнити, оскаржувану постанову скасувати.

Отже, керуючись ст. ст. 210, 210-1, 251, 252, 280 КУпАП, керуючись ст. ст. 77, 121, 159, 162, 241-246, 286 КАС України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.

Постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 9393 від 05.07.2024 про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП у виді штрафу у розмірі 25 500 грн, визнати неправомірною та скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Юрій ДЕМ`ЯНОВ