Справа № 523/22659/23
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2024 р.м. ОдесаСправа № 523/22659/23

Головуючий в 1 інстанції: Далеко К.О.

Дата і місце ухвалення 02.07.2024 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді доповідача Шеметенко Л.П.

судді Градовського Ю.М.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 липня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, в якому просив суд скасувати постанову серії ЕАТ №8054444 від 01.11.2023 року, якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. за ч.2 ст. 126 КУпАП.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що постановою інспектора старшого лейтенанта поліції Золотих В.Д., серія ЕАТ № 8054444 від 01.11.2023 року, його притягнуто до адміністративної відповідності за ч. 2 ст. 126 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі 3 400 грн. Позивач зазначає, що вказана постанова складена з підстав того, що він, керуючи транспортним засобом, був зупинений працівником поліції, на вимогу поліцейського надати посвідчення водія, надав таке, однак поліцейський повідомив, що посвідчення водія АВТ № НОМЕР_1 від 31.05.1990 року, що видане в Сахалінській області, є нечинним. Працівником поліції складено оскаржувану постанову про порушення вимог п.п.2.1а ПДР України. Позивач зазначає, що постанова є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки його посвідчення водія було безстроковим.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 липня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ №8054444 від 01.11.2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. скасовано, справу про адміністративне правопорушення закрито.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву залишити без задоволення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що під час перевірки документів позивача, інспектором було встановлено, що надане посвідчення водія серії НОМЕР_2 дійсне лише до 31.05.1992 року, та має статус «ВРЕМЕННОЕ». Апелянт зазначає, що під час перевірки документів, через інформацію в базі Інформаційно-телекомунікаційні системи «Інформаційний портал Національної поліції України» було встановлено, що ОСОБА_1 не має водійського посвідчення з відкритою категорією «В».

Апелянт зазначає, що у відповідності до п.п.30 Положення про порядок видач посвідчень водія та допуску громадян до керування ТЗ, затвердженого постановою КМУ від 08.05.1993 року № 340, посвідчення водія іноземної держави вважається також посвідчення водія з розпізнавальним знаком SU (СРСР) видане в республіках колишнього Союзу РСР. Пред`явлене посвідчення водія позивач отримав 31.05.1990 року, а паспорт громадянина України отримав 1999 року, при цьому, відповідно до приписів п.п.5 п.30 Положення посвідчення водія іноземної держави, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні і після цього підлягає обміну.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якої суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ №8054444 від 01.11.2023 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 126 КУпАП, оскільки ОСОБА_1 31.10.2023 року керував транспортним засобом, не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п. 2.1.а. ПДР.

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, вирішуючи справу та задовольняючи адміністративний позов, дійшов висновку про недоведеність наявності в діях позивача складу даного адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 126 КУпАП.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на викладене.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності до закону. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Згідно з ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до п. 2.4 «а» ПДР на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Пунктом 2.1 ПДР визначено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно частини 2 статті 126 КУпАП - керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач на вимогу поліцейського надав посвідчення водія серії НОМЕР_2 від 31.05.1990 року, виданого у СРСР, на якому проставлено відмітку дійсне до 31.05.1992 року, однак також проставлено відмітку постійне, проставлено печатку та спеціальну відмітку ОІА416612-94. Згідно посвідчення, позивач має право керувати транспортними засобами категорії В.

Позивачем до суду також надано талон НОМЕР_3 від 13.10.1994 року, виданий ДАІ Одеської області на ім`я позивача до посвідчення серії НОМЕР_2 . Згідно талону, позивач має право керувати транспортними засобами категорій А, В.

Судом встановлено, що на підставі виданого посвідчення водія позивач проходив медичне обстеження 01.04.1992 року, що підтверджується медичною довідкою № 1111.

Пунктом 1 Перехідних положень Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» встановлено, що документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії та не підлягають обов`язковій заміні. Посвідчення водія, що були видані з використанням зразка бланка, затвердженого органом виконавчої влади Союзу Радянських Соціалістичних Республік, можуть бути замінені на посвідчення нового зразка за бажанням їх власника та у випадках, передбачених чинним законодавством.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 року № 340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», посвідчення водія, видане до набрання чинності Законом України від 24 вересня 2008 р. № 586-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху», може бути обміняне на нове на умовах проведення обміну, визначених цим Положенням.

З викладеного вбачається, що будь-яке посвідчення водія «радянського зразка» є дійсним на території України і надає право керувати транспортними засобами відповідної категорії. Обов`язку для водія замінити будь-яке із вказаних посвідчень водія на нове закон не передбачає. Обмін здійснюється за бажанням водія, або в разі втрати чи псування.

Отже, судом першої інстанції вірно зазначено, що на підставі посвідчення водія серії НОМЕР_2 від 31.05.1990 року, виданого до набрання чинності Законом України №586-VI від 24 вересня 2008 року, ОСОБА_1 мав право керування вказаним транспортним засобом, оскільки отримав постійне (безстрокове) посвідчення водія з правом керування, у тому числі транспортними засобами категорії В, яке відповідно до п. 27 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, є посвідченням водія з правом керування транспортними засобами категорії В.

Щодо посилань апелянта, що під час перевірки документів, через інформацію в базі Інформаційно-телекомунікаційні системи «Інформаційний портал Національної поліції України» було встановлено, що ОСОБА_1 не має водійського посвідчення з відкритою категорією «В», у той же час, наявна інформація про видачу посвідчення водія від 23.03.1985 року з дозволеною категорією «А», суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що посвідчення водія від 31.05.1990 року було видане в Сахалінській області, а тому інформація про його видачу не може міститися в Єдиному державному реєстрі МВС України. В свою чергу, посвідчення водія від 23.03.1985 року з дозволеною категорією «А» видавалося ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Охтирка, а тому і міститься в Єдиному державному реєстрі МВС.

Колегія суддів також враховує, що в матеріалах справи (а.с. 65) міститься копія посвідчення водія, виданого ОСОБА_1 05.12.2023 року на заміну посвідчення водія серії НОМЕР_2 від 31.05.1990 року. При цьому, дата отримання позивачем категорії В зазначена 31.05.1990 року, що додатково підтверджує обґрунтованість доводів позивача.

З огляду вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП та наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Колегія суддів зазначає, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього.

З урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

З огляду на все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 26.09.2024 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: І.О. Турецька