Справа № 300/863/24
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" вересня 2024 р. справа № 300/863/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Панікара І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі відповідач), в якому просить суд:
- зобов`язати відповідача зарахувати до пільгового стажу по Списку № 1 періоди відпусток без збереження заробітної плати в кількості 4 місяці 16 днів, зокрема: у 1995 році 2 дні, у 1996 році - 4 дні, у 1997 році - 10 днів, у 1998 році 1(один) місяць, у 1999 році 1(один) місяць, у 2000 році 1(один) місяць, у 2001 році (один) місяць, додатково до пільгового стажу;
- зобов`язати відповідача призначити, нарахувати та виплачувати пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 на підставі пункту "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» згідно з рішенням Конституційного Суду України № l-p/2020 від 23.01.2020, починаючи з 24.06.2023, на підставі документів про стаж і заробіток.
По справі здійснювався ряд наступних процесуальних дій.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.02.2024 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 263 КАС України (а.с.21).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.05.2024 витребувано в АТ "Оріана" відомості щодо підстав надання відпусток ОСОБА_2 без збереження заробітної плати у період з 1995 року по 2001 рік, вказавши чи були вони пов`язані з виробничою необхідністю (а.с.38-39).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.06.2024 повторно витребувано в АТ "Оріана" відомості щодо підстав надання відпусток ОСОБА_2 без збереження заробітної плати у період з 1995 року по 2001 рік, вказавши чи були вони пов`язані з виробничою необхідністю (а.с.94).
Головуючий по справі суддя Панікар І.В. в період з 27.06.2024 по 19.07.2024 перебував у відпустці, у зв`язку з чим, строк розгляду зазначеного вище клопотання продовжено.
29.03.2023 від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с.33-35).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 28.12.2023 № 02 відмовлено ОСОБА_2 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до статті 114 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки згідно з наданими документами вік заявника 50 років 2 місяці 22 дні, страховий стаж позивача становить 23 роки 10 місяців 14 днів, пільговий стаж 9 років 8 місяців 20 днів. Додатково зазначено, що до пільгового стажу зараховано період роботи з 16.03.1995 по 05.07.2001 без врахування відпусток без збереження заробітної плати згідно довідки № 890 від 12.07.2023, а також пільговий стаж роботи згідно рішення Комісії з 06.07.2001 по 31.03.2002, з 21.05.2002 по 10.07.2004, з 01.08.2004 по 29.09.2004, з 01.10.2004 по 01.12.2004, з 05.08.2005 по 02.10.2006 (а.с.11-13).

Вважаючи таке рішення відповідача неправомірним, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України Про пенсійне забезпечення від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) та Законом України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV).

Статтею 2 Закону № 1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно із пунктом а частини 1 статті 13 Закону № 1788-XII (у редакції Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року), на пільгових умовах мали право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Суд звертає увагу, що до внесення змін Законом № 213-VIII у статтю 13 Закону №1788-XII було встановлено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема чоловіки - чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

У свою чергу, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій від 03.10.2017 № 2148-VIII, який набрав чинності 11.10.2017 (далі Закон № 2148-VIII), Закон України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV), доповнено розділом XIV-1 Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян.

Так, зокрема, згідно пункту 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-ІV (в редакції Закону від 03.10.2017 №2148-VIII), працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 20 років 6 місяців у чоловіків і не менше 15 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 21 року у чоловіків і не менше 16 років у жінок; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 21 року 6 місяців у чоловіків і не менше 16 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 22 років у чоловіків і не менше 17 років у жінок; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 22 років 6 місяців у чоловіків і не менше 17 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 23 років у чоловіків і не менше 18 років у жінок; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 23 років 6 місяців у чоловіків і не менше 18 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 24 років у чоловіків і не менше 19 років у жінок; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 24 років 6 місяців у чоловіків і не менше 19 років 6 місяців у жінок.

Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожний повний рік такої роботи.

Разом з цим, Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII, у новій редакції був викладений пункт 2 розділу XV Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, де зазначалось, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Окрім цього, в силу спеціальної вказівки у Законі України від 03.10.2017 № 2148-VIII, наведені вище норми закону почали застосовуватись з 01.10.2017.

Проаналізувавши вищенаведені норми, суд дійшов висновку, що з 01.10.2017 правила призначення пенсій на пільгових умовах за Списком № 1 почали регламентуватись одночасно двома законодавчими актами, а саме: пунктом а частини 1 статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення у редакції Закону України від 02.03.2015 №213-VIII та пункт 1 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII, який діє на час звернення позивача до відповідача.

Однак, 23.01.2020 Конституційним Судом України прийнято рішення №1-р/2020 У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року № 213-VIII.

Конституційний Суд України, дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років, зазначив, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію. Особи, що належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями Закону № 1788 у редакції до внесення змін Законом № 213. Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Конституційний Суд України зазначив, що стаття 13, частина друга статті 14, пункти б-г статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

У відповідності до пункту 3 резолютивної частини вказаного Рішення, підлягають застосуванню стаття 13, частина друга статті 14, пункти б - г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці, - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам; ...

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з 23.01.2020 (часу прийняття Рішення КСУ від 23.01.2020 № 1-р/2020) існують два Закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком № 1, а саме: пункт а частини 1 статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII та пункт 1 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII.

При цьому, вказані закони містять розбіжності в умовах призначення пенсії чоловікам на пільгових умовах за Списком № 1, зокрема щодо стажу роботи, який у спірних правовідносинах складає 20 років за пунктом а частини 1 статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII, та 25 років за пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII.

Вирішуючи питання про те, який закон необхідно застосовувати до спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Згідно положень частини 1 статті 6 КАС України, саме людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у пункті 102 рішення у справі Зеленчук і Цицюра проти України (заяви № 846/16 та № 1075/16) при оцінці дотримання статті 1 Першого протоколу до Конвенції Суд повинен здійснити загальний розгляд різних інтересів, які є предметом спору, пам`ятаючи, що метою Конвенції є гарантування прав, які є практичними та ефективними. Суд поза межами очевидного повинен дослідити реалії оскаржуваної ситуації. Така оцінка може стосуватись не лише відповідних умов компенсації, якщо ситуація схожа з тією, коли позбавляють майна, але також і поведінки сторін, у тому числі вжитих державою заходів та їх реалізації. У цьому контексті слід наголосити, що невизначеність - законодавча, адміністративна або така, що виникає із застосовної органами влади практики, - є фактором, який слід враховувати при оцінці поведінки держави (рішення у справі Броньовський проти Польщі (Broniowski v. Poland), заява № 31443/96, пункт 115).

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Проаналізувавши вищенаведені рішення ЄСПЛ, оскільки національне законодавство допустило неоднозначне, множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, які звертаються за призначенням пенсії на пільгових умовах за Списком № 1, зокрема пункт а частини 1 статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII та пункт 1 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII, суд вважає за необхідне застосувати найбільш сприятливий для позивача підхід.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 21 квітня 2021, ухваленого за результатами розгляду зразкової справи № 360/3611/20 (адміністративне провадження № Пз/9901/32/20).

Відтак, суд дійшов висновку, що в даній справі до спірних правовідносин перевагу слід віддати саме тому закону, який у застосуванні є найбільш сприятливий для позивача, а саме пункт а частини 1 статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII, положення якого визнано неконституційними.

Відповідач в рішенні від 28.12.2023 № 02 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1, вказує на те, що до пільгового стажу зараховано період роботи з 16.03.1995 по 05.07.2001 без врахування відпусток без збереження заробітної плати згідно довідки № 890 від 12.07.2023, а також пільговий стаж роботи згідно рішення Комісії з 06.07.2001 по 31.03.2002, з 21.05.2002 по 10.07.2004, з 01.08.2004 по 29.09.2004, з 01.10.2004 по 01.12.2004, з 05.08.2005 по 02.10.2006.

Щодо можливості врахування до пільгового стажу відпустки без збереження заробітної плати згідно довідки № 890 від 12.07.2023, суд зазначає наступне.

За приписами статті 84 КЗпП України, у випадках, передбачених статтею 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати.

За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР(далі Закон № 504/96-ВР) право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Відпустки без збереження заробітної плати є видом відпустки (пункт 5 статті 4 Закону №504/96-ВР).

Відповідно до статей 25 та 26 Закону України "Про відпустки" відпустки без збереження заробітної плати надаються в обов`язковому порядку, або за згодою сторін.

Поряд з цим, в листі Міністерства соціальної політики України від 08.02.2016 №713/039/161-16 надано роз`яснення в якому зазначено, що відповідно до статті 34 Кодексу законів про працю України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Час простою та періоди відпусток без збереження заробітної плати, якщо вони були пов`язані з виробничою необхідністю, працівникам, які працюють в шкідливих і важких умовах праці, можуть бути зараховані до пільгового стажу, але не більше 1 місяця в календарному році.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 26.03.2020 у справі № 423/2860/16-а.

У постанові від 19.03.2019 у справі № 295/8979/16-а Верховний Суд, між іншим, зазначив, що час простою та періоди відпусток без збереження заробітної плати, якщо вони були пов`язані з виробничою необхідністю, працівникам, які працюють у шкідливих і важких умовах праці, можуть бути зараховані до пільгового стажу, але не більше одного місяця в календарному році.

За змістом частин 1, 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Так, позивачем надана довідка від 12.07.2023 за № 890, зі змісту якої судом встановлено, що ОСОБА_1 користувався відпусткою без збереження заробітної плати: за квітень 1995 року 1 день, за жовтень 1996 року 1 день, за листопад 1996 року 2 дні, за грудень 1996 року 2 дні, за жовтень 1997 року 6 днів, за грудень 1997 року 4 дні, за січень 1998 року 4 дні, за лютий 1998 року 1 день, за березень 1998 року 5 днів, за квітень 1998 року 2 дні, за травень 1998 року 4 дні, за червень 1998 року 2 дні, за липень 1998 року 3 дні, серпень 1998 року 2 дні, за вересень 1998 року 3 дні, за жовтень 1998 року 2 дні, за листопад 1998 року 3 дні, за січень 1999 року 13 днів, за лютий 1999 року 8 днів, за березень 1999 року 7 днів, за травень 1999 року 6 днів, за червень 1999 року 13 днів, липень 1999 року 11 днів, за серпень 1999 року 16 днів, за вересень 1999 року 8 днів, за жовтень 1999 року 8 днів, за листопад 1999 року 7 днів, за грудень 1999 року 11 днів, за січень 2000 року 1 день, за лютий 2000 року 9 днів, за березень 2000 року 15 днів, за квітень 2000 року 14 днів, за травень 2000 року 15 днів, за червень 2000 року 28 днів, за липень 2000 року 15 днів, серпень 2000 року 30 днів, за вересень 2000 року 9 днів, за жовтень 2000 року 9 днів, за листопад 2000 року 10 днів, за грудень 2000 року 10 днів, за січень 2001 року 8 днів, за лютий 2001 року 5 днів, за березень 2001 року 6 днів, за квітень 2001 року 8 днів, за травень 2001 року 9 днів, за червень 2001 року 8 днів (а.с.15-16).

Так, судом досліджено кількість днів відпустки без збереження заробітної плати, та відповідно до матеріалів наданих на розгляд у 1995 році 1 день, у 1996 році 5 днів, у 1997 році 10 днів, у 1998 році 31 день, у 1999 році 108 днів, у 2000 році 165 днів, у 2001 році 44 дні.

Водночас, у змісті довідки про підтвердження трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 12.07.2023 за № 144 зазначено, що за період з 16.03.1995 по 05.07.2001 пільговий стаж ОСОБА_1 складає 05 років 08 місяців 03 днів (6 років 3 місяці 20 днів мінус 7 місяців 17 днів відпустки без оплати) (а.с.14).

Окрім того, суд звертає увагу на те, що у наведених довідках або в інших наданих до суду документах відсутні відомості про надання позивачу відпусток без збереження заробітної плати у зв`язку з виробничою необхідністю.

Водночас, суд встановив, що відповідачем періоди безоплатних відпусток не зараховано без зазначення будь-яких причин, окрім того, суд констатує, що відповідач не скористався повноваженнями, наданими йому положеннями частиною 3 статті 44 Закону №1058-IV щодо витребування відповідних документів від підприємств-роботодавців позивача, тобто не вчиняв передбачених законом дій для з`ясування зв`язку із виробничою необхідністю, що свідчить про недотримання відповідачем принципів обґрунтованості та добросовісності рішення суб`єкта владних повноважень. Внаслідок чого, дії відповідача щодо не зарахування цих періодів до пільгового стажу в контексті спірних правовідносин є протиправними.

Верховний Суд в постанові від 24.04.2019 в справі № 815/1554/17, аналізуючи практику Європейського Суду з прав людини, вказав на те, що принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

В даному аспекті суд зазначає, що оскільки час простою та періоди відпусток без збереження заробітної плати, якщо вони були пов`язані з виробничою необхідністю, працівникам, які працюють в шкідливих і важких умовах праці, можуть бути зараховані до пільгового стажу, але не більше 1 місця в календарному році, внаслідок чого, з огляду на предмет доказування по вказаній справі, а також, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи судом, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.05.2024 витребувано від АТ "Оріана" відомості щодо підстав надання відпусток ОСОБА_2 без збереження заробітної плати у період з 1995 року по 2001 рік, вказавши чи були вони пов`язані з виробничою необхідністю (а.с.38-39).

На виконання зазначеної ухвали суду АТ "Оріана" надала довідку № 451 від 21.05.2024 про перебування ОСОБА_1 у відпустках без збереження заробітної плати в період з 16.03.1995 по 05.07.2001 та розрахункові листи, водночас, не вказавши, підстави надання таких відпусток та чи були вони пов`язані з виробничою необхідністю (а.с.42-92).

В подальшому, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.05.2024 повторно витребувано у АТ "Оріана" відомості щодо підстав надання відпусток ОСОБА_2 без збереження заробітної плати у період з 1995 року по 2001 рік, вказавши чи були вони пов`язані з виробничою необхідністю (а.с.94).

На виконання вище вказаної ухвали суду АТ «Оріана» роз`яснило, що надати визначені докази щодо підстав надання відпусток без збереження заробітної плати ОСОБА_2 та чи були вони пов`язані з виробничою необхідністю не має можливості, у зв`язку з відсутністю в архіві АТ «Оріана» первинних документів, а саме: заяв ОСОБА_1 про надання йому відпусток без збереження заробітної плати, наказів про надання відпусток без збереження заробітної плати та наказів з основної діяльності магнієвого заводу. Окрім того, повідомлено суд, що в період з 1996 роки по 2000 роки у зв`язку з неповним завантаженням заводів на ВАТ «Оріана» впроваджувались зміни режиму роботи структурних підрозділів підприємства з встановленням скороченого робочого тижня, що підтверджується наявними в архіві документами (а.с.97-131).

Вищевказані зміни режиму роботи структурних підрозділів підприємтсва були обумовлені виробничою необхідністю, адже викликані відсутністю завантаження виробничих потужностей, відтак, інакше як простоєм вважатись не можуть.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до переконання, що відповідачем протиправно не зараховано періоди відпусток без збереження заробітної плати до пільгового стажу, а саме: за 1995 рік 1 день, за 1996 рік 5 днів, за 1997 рік 10 днів, за 1998 рік 31 день, за 1999 рік 31 день, за 2000 рік 31 день, оскільки висновок останнього про відсутність підстав для зарахування періоду безоплатної відпустки до пільгового стажу позивача є не обґрунтованим, прийнятим без врахування всіх обставин та відповідно до наданих доказів АТ «Оріана» є безпідставними.

Так, суд дійшов висновку про протиправність спірного рішення в частині не зарахуванням до пільгового стажу періодів відпусток без збереження заробітної плати до пільгового стажу за період 1995-2000 роки.

Разом з цим, суд зазначає, що періоди відпусток без збереження заробітної плати за 2001 рік не можуть бути зараховані судом до пільгового стажу, оскільки суду не надано належних доказів, які б підтверджували, що вказані відпустки були надані ОСОБА_2 саме з виробничою необхідністю.

Що стосується позовної вимоги про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення, призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії.

Суд не може зобов`язати призначити пенсію, оскільки саме на пенсійний орган покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення всіх необхідних умов для призначення пенсії, та вважає за необхідне, зобов`язати відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати періоди відпусток без збереження заробітної плати за 1995 рік 1 день, за 1996 рік 5 днів, за 1997 рік 10 днів, за 1998 рік 30 день, за 1999 рік 30 днів, за 2000 рік 30 днів до пільгового стажу ОСОБА_1 , внаслідок чого, відповідачу слід повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до пункту "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", із врахуванням висновків суду про необхідність зарахування до пільгового стажу оскаржуваних періодів.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів в повному об`ємі правомірності своїх дій.

Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про необхідність часткового задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, позивач, згідно із квитанцією від 06.02.2024 підтвердив сплату судового збору на суму 1211,20 гривень, за подання даного адміністративного позову, суд робить висновок про стягнення, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області сплачений судовий збір в розмірі 605,60 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову у призначенні пенсії № 02 від 28.12.2023 в частині не зарахування до пільгового стажу періодів відпусток без збереження заробітної плати до пільгового стажу.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ), зарахувати до пільгового стажу за Списком № 1 ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) періоди відпусток без збереження заробітної плати, а саме: за 1995 рік 1 день, за 1996 рік 5 днів, за 1997 рік 10 днів, за 1998 рік 31 день, за 1999 рік 31 день, за 2000 рік 31 день.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ) невідкладно повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 01.09.2023, із врахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до задоволених вимог стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається через Івано-Франківський окружний адміністративний суд або безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач:

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ).

Суддя /підпис/ Панікар І.В.