Справа № 160/17615/24
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2024-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Рябчук О.С.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Південно - Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови,-
02.07.2024 року за допомогою підсистеми "Електронний суд" до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Південно - Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, з вимогами:
- скасувати постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 1096/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 /ДПС/ТД-ФС, якою ФОП ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 80 000 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.07.2024 року позовну заяву ФОП ОСОБА_1 було залишено без руху, у зв`язку з невідповідністю позову вимогам Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано усунути недоліки позову протягом 5-ти днів з дня отримання копії ухвали суду про залишення позову без руху, а саме: сплатити судовий збір за подання позову та надати суду оригінал квитанції у розмірі 1211,20грн, або належні документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
10.07.2024 року до суду надійшла заява до якої було долучено оригінал квитанції про сплату судового збору у сумі 1211,20 грн.
27.08.2024 року до суду від Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній виклав позицію аналогічну заявленій ним у власному відзиві на позовну заяву з наведенням тотожних доводів та аргументів.
02.09.2024 року до суду через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові пояснення до відповіді на відзив, в яких було наведено позицію аналогічну той, яка зазначена ним у відповіді на відзив, а також додатково зауважено про відсутність у позивача оригіналу акту, однак Постанова Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 р. N 509 «Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення», не передбачає можливості використання копії Акту замість оригіналу.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з ч.1 ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Частиною 4 статті 243 КАС України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.
Наказом ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 11.04.2024р. №1407-п, керуючись ст. 191, ст. 20, п.п.75.1.3 п. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75, на підставі пп. 80.2.2. п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України, вирішено провести фактичну перевірку господарської одиниці торгівельного павільйону, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де здійснює діяльність ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), з питань дотримання норм законодавства, регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками подвтків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). Перевірку розпочати з 12 квітня 2024 року, тривалістю не більше 10 діб.
На підставі вищевказаного наказу ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 11.04.2024р. №1407-п та направлень на перевірку від 11.04.2024р. №2698 та №2699, посадовими особами ГУ ДПС у Дніпропетровській області проведено перевірку господарської одиниці - торгівельного павільйону, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де здійснює діяльність ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
За результатами проведеної фактичної перевірки ГУ ДПС у Дніпропетровській області складено акт фактичної перевірки, який у відповідності до пункту 86.5 статті 86 ПК України, зареєстровано в органі ДПС за місцем здійснення діяльності суб`єкта господарювання 22.04.2024 реєстраційний номер №1096/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 .
За змістом вищевказаного Акту фактичної перевірки, в ході проведення перевірки було встановлено, зокрема, що на момент перевірки 12.04.2024 року об 10 год. 30 хв. Відсутні трудові відносини між продавцем ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 , а саме згідно поданої звітності ФОП ОСОБА_1 та відомостей, що містяться в АІС «Податковий блок», станом на 12.04.2024 10 год. 30 хв. Продавець ОСОБА_2 у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 не перебувала, повідомлення про прийняття працівника на роботу, до ДПС не подано. В ході перевірки надано цивільно-правовий договір №1 від 11.04.2024 р. ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 .
28.05.2024 року Південно-Східне міжрегіональне управління Держаної служби з питань праці направило на адресу ФОП ОСОБА_1 запрошення № ПС/3.1/9913-24, відповідно до якого запрошено останню взяти участь у розгляді справи про накладення штрафу на підставі копії Акта (довідки) фактичної перевірки реєстраційний №1096/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 від 22.04.2024, проведеної Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю. Розгляд справи відбудеться 05 червня 2024 року о 13 год. 30 хв. за адресою: АДРЕСА_4 .
Постанова про накладення штрафу № 1096/04/36/07/08/РРО//ДПС/ТД-ФС від 05.06.2024 року була направлена засобами поштового зв`язку на адресу ФОП ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_3 (поштове відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 036).

Незгода позивача з Постановою про накладення штрафу №1096/04/36/07/08/РРО//ДПС/ТД-ФС від 05.06.2024 року стала підставою для звернення до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.259 Кодексів законів про працю України (далі - КЗпК України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог частини першої статті 259 КЗпП України постановою від 21.08.2019 №823 (далі Постанова №823) Кабінет Міністрів України затвердив Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який визначав процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 у справі №640/17424/19, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021, було визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю».

Отже, станом на момент виникнення спірних правовідносин порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю чинним законодавством не визначений.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Підпунктом 4 пункту 4 цього Положення передбачено, що Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 7 Положення).

Кабінетом Міністрів України згідно пункту 1 постанови від 12 січня 2022 року № 14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» (далі, - Постанова № 14) постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці, зокрема, Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області, та утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці.

Підпунктом 1 пункту 3 Постанови № 14 визначено, що територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державної службою з питань праці після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань даних про міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворені згідно пунктом 2 цієї постанови, затвердження положень про них, структуру, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій.

Підпунктом 3 пункту 3 Постанови № 14 установлено, що міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме: Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці у Кіровоградській області, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, Головного управління Держпраці у Запорізькій області; Державною службою з питань праці наказом № 232 від 02.12.2022 прийнято рішення про можливість забезпечення Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби України з питань праці повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці від 23.09. 2022 р. № 167. У зв`язку з цим, Державною службою України з питань праці наказано припинити здійснення повноважень та виконання функцій Головному управлінню Держпраці у Дніпропетровській області з 05.12.2022 р.

Отже, повноваження та функції Головного управління за постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 14 передані Південно-Східному міжрегіональному управлінню Державної служби України з питань праці.

Тому, відповідач є уповноваженим суб`єктом здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням суб`єктами господарювання законодавства про працю.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У статті 1 Закону України «Про охорону праці» визначено, що працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України.

Визначення трудового договору міститься у частині першій статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно до абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

З аналізу наведеної норми слідує, що відповідальність за вказаною статтею настає у разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору.

Таким чином, підставою для застосування до фізичної особи-підприємця штрафу на підставі статті 265 КЗпП України є фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі - Порядок №509), згідно з пунктом 1 якого цей Порядок визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами третьою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» (далі - штрафи).

Пунктом 1 Порядку №509 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» (далі - штрафи).

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку №509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).

В силу вимог абзацу другого пункту 2 Порядку №509 (в редакції Постанови №823) штрафи накладаються на підставі:

рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю або зайнятість населення, здійсненого у зв`язку з невиконанням вимог припису;

акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників;

акта про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування;

акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Таким чином, Порядком №509 в редакції Постанови №823 було визначено, що будь-який акт перевірки податкового органу є підставою для накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю в разі встановлення такого порушення в ході перевірки.

Водночас, оскільки Постанова №823 визнана судом протиправною та нечинною, тому з дня набрання законної сили рішенням у справі №640/17424/19 (14.09.2021) діє редакція абзацу другого пункту 2 Порядку №509 до змін, внесених Постановою №823.

Так, відповідно до абзацу другого пункту 2 Порядку №509 (в редакції до внесених Постановою №823 змін) штрафи можуть бути накладені на підставі:

рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.

акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Отже, чинними на момент прийняття спірного рішення нормами Порядку №509 передбачено, що лише акт документальної виїзної перевірки податкового органу, в якому зафіксовані порушення вимог законодавства про працю, може бути підставою для застосування до суб`єкта господарювання штрафу згідно із статтею 265 КЗпП України.

Разом з тим, суд відхиляє доводи позивача про те, що акт фактичної перевірки в даному випадку є недопустимим доказом, враховуючи наступне.

Поняття допустимості доказів наведено у статті 74 КАС України, за правила якої суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України (далі ПК України) контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України визначено, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Згідно з підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Отже, як під час документальної виїзної перевірки, так і під час фактичної перевірки контролюючий орган вправі перевіряти дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Пунктом 80.6 статті 80 ПК України передбачено, що під час проведення фактичної перевірки в частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), в тому числі тим, яким установлено випробування, перевіряється наявність належного оформлення трудових відносин, з`ясовуються питання щодо ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, відомості про оплату праці працівника. Для з`ясування факту належного оформлення трудових відносин з працівником, який здійснює трудову діяльність, можуть використовуватися документи, що посвідчують особу, або інші документи, які дають змогу її ідентифікувати (посадове посвідчення, посвідчення водія, санітарна книжка тощо).

Як слідує з наказу ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 11.04.2024р. №1407-п та відповідних направлень на перевірку від 11.04.2024р. №2698 та №2699, предметом фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) було також дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Таким чином, акт фактичної перевірки, в ході якої проведено перевірку дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), є допустимим доказом, позаяк одержаний з дотриманням порядку, встановленого законом.

Перевіряючи наявність підстав для притягнення ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до відповідальності за допуск працівника без укладення трудового договору згідно з оскаржуваною постановою, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» від 17.06.2015 №413, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови, установлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою (крім повідомлення про прийняття на роботу члена виконавчого органу господарського товариства, керівника підприємства, установи, організації) до територіальних органів Державної податкової служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором, зокрема, засобами електронного зв`язку з використанням кваліфікованого електронного підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронних довірчих послуг.

Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

В залежності від характеру трудових функцій, обсягу роботи, її систематичності та постійності (сезонності) тощо, трудові договори можуть укладатись на невизначений строк (безстроковий договір), на визначений строк, встановлений за погодженням сторін (строковий договір) або ж на час виконання певної роботи. Таке правове регулювання трудових відносин щодо видів договорів наведено у статті 23 Кодексу Законів про працю України.

Основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

Таким чином, із наведеного слідує, що особа має право реалізовувати свої здібності до праці шляхом укладення трудового договору або цивільно-правового, водночас, зазначене залежить від характеру праці і якщо ці відносини мають ознаки трудових, то відповідно до імперативних положень частини третьоїстатті 24 Кодексу Законів про працю України,роботодавцю забороняється залучати працівника до роботи без укладення трудового договору в усній або письмовій формі.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною, зокрема у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17, від 06 березня 2019 року у справі № 802/2066/16-а, від 13 червня 2019 року у справі №815/954/18, від 02 лютого 2021 року у справі № 0540/5987/18-а, від 24.01.2023 року у справі №580/3948/19 та від 22.11.2023р. у справі №240/18367/20, які враховуються адміністративним судом у даних правовідносинах згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

За змістом Акту фактичної перевірки реєстраційний №1096/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 від 22.04.2024 року, в ході проведення перевірки було встановлено, зокрема, що на момент перевірки 12.04.2024 року об 10 год. 30 хв. Відсутні трудові відносини між продавцем ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 , а саме згідно поданої звітності ФОП ОСОБА_1 та відомостей, що містяться в АІС «Податковий блок», станом на 12.04.2024 10 год. 30 хв. Продавець ОСОБА_2 у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 не перебувала, повідомлення про прийняття працівника на роботу, до ДПС не подано. В ході перевірки надано цивільно-правовий договір №1 від 11.04.2024 р. ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 .

Крім того, як у спірній постанові про накладення штрафу за порушення законодавства про прац та зайнятість населення №1096/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 /ДПС/ТД-ФС, так і у власному відзиві на позовну заяву, відповідачем наголошується, що згідно з поданою звітністю ФОП ОСОБА_1 та відповідно до відомостей, що містяться в автоматизованій інформаційній системі «Податковий блок» станом на 10 годину 30 хвилин 12.04.2024 продавець ОСОБА_2 у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 ,. РНОКПП НОМЕР_1 не перебувала. Повідомлення про прийняття працівника на роботу до ДПС не подано.

Також, відповідно до інформації з Єдиного реєстру страхувальників Порталу Електронних Послуг Пенсійного фонду України (https://porlal.pfu.gov.ua/) про «Трудові відносини працівника із страхувальником за період з 2011 р.» відсутні трудові відносини між ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_3 та ФОП ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 .

Згідно з даними витягу з Веб-порталу Електронних Послуг Пенсійного фонду України (https://portal.pfu.gov.ua/) про «Поточний список працівників страхувальника» ОСОБА_2 відсутня в списку застрахованих осіб у ФОП Баєвої СБ РНОКПП НОМЕР_1 .

Одночасно, у ході перевірки, яка проводилася Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області до перевірки було надано Цивільно-правовий договір №1 від 11.04.2024, копія якого міститься в матеріалах справи, укладений між фізичною особою ОСОБА_2 (Виконавець) та ФОП ОСОБА_1 (Замовник).

Відповідно до пункту 1.1. вищевказаного договору, Виконавець зобов`язується надати Замовнику послуги на умовах, передбачених цим договором, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити послуги продавця.

В розділі 2 Обов`язки Виконавця за цивільно-правовим договором міститься пункт 2.1, де встановлено обов`язок надати послуги.

В розділі 3 Обов`язки Замовника за цивільно-правовим договором міститься пункт 3.1, де встановлено обов`язок сформулювати Виконавцю чітке завдання.

Пунктом 6.1. вищевказаного договору передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 13.04.2024.

Актом прийому наданих послуг від 13.04.2024 року до цивільно-правового договору № 1 від 11 квітня 2024 року передбачено, зокрема, що Сторони склали цей Акт про те, що послуги (робота) передбачена договором № 1 від 11 квітня 2024 року Виконавцем були надані, а Замовником прийняті, а саме: послуги продавця.

Загальне визначення цивільно-правового договору подається у статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України): договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відтак, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення цієї мети договір вважається виконаним і дія його припиняється. Тобто, він застосовується для реалізації визначених, найчастіше разових робіт.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до вимог частини 1 статті 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Згідно приписів частини 1 статті 850 ЦК України замовник зобов`язаний сприяти підрядникові у виконанні роботи у випадках, в обсязі та в порядку, встановлених договором підряду. На виконання зазначених приписів, замовник передбачив відсутність підпорядкованості правилам внутрішнього трудового розпорядку, та поклав обов`язок організації процесу виконання робіт з використанням власних засобів на виконавця, таким чином надавши йому можливість вільно обирати зручний для роботи час.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений. Він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації). Не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийняття його на роботу на певну посаду.

Вказана правова позиція відповідає усталеній практиці Верховного Суду у даній категорії справ (постанови Верховного Суду від 16 грудня 2021 року по справі №813/2875/18, від 20 січня 2022 року по справі №815/657/18, від 13 липня 2022 року по справі №640/838/20, від 09 лютого 2022 року по справі №480/343/20).

Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Так, виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною, зокрема у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 804/6962/17, від 29 вересня 2021 року у справі № 825/1943/18, від 13 жовтня 2020 року у справі № 809/1185/16, від 13 жовтня 2020 року у справі № 825/446/17, від 17 грудня 2020 року у справі № 160/1179/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 0540/5987/18-а, від 04 березня 2021 року у справі № 0840/3691/18, від 07 квітня 2021 року у справі № 580/1823/19, від 13 квітня 2021 року у справі № 620/4113/18, та від 22 липня 2021 року у справі № 360/1955/19, від 28 липня 2021 року у справі № 2040/8124/18 та від 23 вересня 2021 року № 280/1379/19.

Так, відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань основним видом економічної діяльності за КВЕД ФОП ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) є 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих .магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.

Згідно Акту фактичної перевірки реєстраційний №1096/04/36/07/08/РРО/ від 22.04.2024 року, посадовими особами ГУ ДПС у Дніпропетровській області проведено перевірку господарської одиниці - торгівельного павільйону, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де здійснює діяльність ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а також позивач має Ліцензію на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями № 2307776 від 27.12.2023 та Ліцензію на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами № 2307568 від 27.12.2023.

Відповідно до пояснювальної продавця магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 були надані наступні пояснення: «я працюю продавцем в павільйоні та здійснюю діяльність ФОП ОСОБА_1 .. Повідомляю, що я офіційно працевлаштована на ФОП ОСОБА_1 та працюю з вересня 2023 року. При проведенні розрахункової операції на суму 520 грн та 65 грн., чек по касовому апарату я пробила».

Також судом враховуються доводи відповідача, щодо того, що виконувані згідно цивільно-правових договорів роботи здійснювались в межах господарської діяльності позивача, що відповідає ознакам трудового договору.

Так, з цивільно-правового договору № 1 від 11 квітня 2024 року, укладеного позивачем з фізичною особою ОСОБА_2 убачається, що предметом укладеного договору є процес праці, а не її кінцевий результат. В укладеному договорі не визначається обсяг виконуваної роботи, а обумовлюється у вигляді зобов`язання виконувати роботи. В самому договорі не зазначається, який саме конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її обсягу, видів тощо.

Наявний в матеріалах справи Акт прийому наданих послуг від 13.04.2024 року до цивільно-правового договору № 1 від 11 квітня 2024 року також не містять ні результату роботи, ні її обсягу, видів тощо, а у вказаному акті визначено вид виконання роботи послуги продавця та розмір оплати.

Крім того, суд зауважує, що фактично послуги продавця могли бути надані лише в часових межах роботи самого торгівельного павільйону, а вказане додатково підтверджує, що також додатков вказує на певне регулювання процесу організації трудової діяльності, а не отримання певного результату.

Суд зазначає, що попри наявність цивільно-правового договору, оскільки ОСОБА_2 виконувала конкретні трудові функції, робота мала не індивідуально-визначений характер, а надавалася в процесі виконання трудової функції (тобто не мала кінцевого результату, а носила системний, постійний характер, відтак не була юридично самостійною). Зазначений договір, укладений позивачем з фізичною особою, не був спрямований на кінцевий результат, що характеризує цивільно-правові (договірні) відносини, а був пов`язаний із самим процесом праці, мали триваючий характер, що є характерним для трудових функцій.

Суд наголошує, що надання трудовим договорам форми цивільно-правового договору перешкоджає реалізації правам фізичних осіб на працю, гарантованого Конституцією України та Кодексом законів про працю України.

Отже, станом на 10 годину 30 хвилин 12.04.2024 (дата проведення фактичної перевірки) продавець ОСОБА_2 у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 ,. РНОКПП НОМЕР_1 не перебувала, а тому останньою допущено порушення частини третьої статті 24 КЗпП України (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору).

Тобто, всі зазначені встановлені судом обставини підтверджують факт допуску позивачем 12.04.2024р. до роботи працівника ОСОБА_2 як продавця без оформлення з нею трудового договору (контракту) та без повідомлення органи ДПС про прийняття працівника на роботу, внаслідок чого позивачем допущено порушення вимог ст.ст.21,24 КЗпП України, Порядку №413 за що передбачена відповідальність, встановлена абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, а, відповідно, суд приходить до висновку, що накладення на позивача штрафу за наведене вище порушення вимог трудового законодавства за оспорюваною постановою, є правомірним та законним.

Також, роблячи такий висновок, судом враховується і те, що дії позивача щодо не укладення трудового договору з працівником та його опуск її до роботи без оформлення такого трудового договору, не повідомлення органів ДПС про прийняття працівника на роботу, перешкоджають реалізації права такої фізичної особи на працю, гарантованого Конституцією України та КЗпП України, права на соціальний захист у випадку безробіття, при тимчасовій втраті працездатності, права на відпочинок, щорічну оплачувану відпустку, права на пенсійне забезпечення та інше.

Аналогічна правова позиція висловлена і у постанові Верховного Суду від 24.01.2023р. у справі №580/3948/19, яка підлягає застосуванню адміністративним судом у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу у разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків (крім випадків, якщо платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків є сам працівник) - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

Крім того, щодо тверджень позивача про те, що до неї повиннна бути застосовано відповідальність у вигляді попередження, а не штрафу є безпідставним, оскільки, як в акті фактичної перевірки реєстраційний №1096/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 від 22.04.2024 року, так і в листі ГУ ДПС у Дніпропетровській області «Про вжиття заходів» №21798/5/04-36-07-08-16 від 09.05.2024 року вказано, що позивач перебуває на загальній системі оподаткування. Доказів протилежного до суду не надано та матеріали справи таких не містять.

Щодо зауважень позивача про не отримання нею від відповідача копії повідомлення щодо отримання документів №ПС/3.1/9830-24 від 27.05.2024, копії рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №1096/04/36/07/08/РРО//ДПС/ТД від 24.05.2024р. та копії запрошення ФОП ОСОБА_1 №ПС/3.1/9913-24 від 28.05.2024 взяти участь в розгляді справи про накладення штрафу на підставі акта №1096/04/36/07/08/РРО/ від 22.04.2024, то суд зазначає наступне.

Так судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що копії рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №1096/04/36/07/08/РРО//ДПС/ТД від 24.05.2024р. та копії запрошення ФОП ОСОБА_1 №ПС/3.1/9913-24 від 28.05.2024 взяти участь в розгляді справи про накладення штрафу на підставі акта №1096/04/36/07/08/РРО/ від 22.04.2024 було направлено відповідачем засобами поштового зв`язку на адресу ФОП ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_3 (поштові відправлення зі штрихкодовими ідентифікатором 138 та 382),що підтверджується списком згрупованих відправлень.

Крім того, суд зауважує, що адреса на яку було здійснено направлення вищевказаних листів співпадає, як з офіційно визначеним місцем проживання фізичної особи-підприємця в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, так і з адресою самостійно зазначеною позивачем у власній позовній заяві.

Водночас, жодна норма законодавства не зобов`язує контролюючий орган здійснювати заходи для з`ясування причин невручення відповідних рішень/документів, чи для вжиття додаткових заходів (як-то електронні засоби зв`язку, кур`єрська доставка тощо) щодо вручення відповіднихрішень/документів.

При цьому, суд зазначає, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У разі невиконання цього обов`язку, платник не вправі посилатися на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24.09.2019 р. у справі №825/1109/16, від 20 жовтня 2020 року у справі №140/30/20, 21 жовтня 2021 року у справі №360/4692/19, від 14 липня 2022 року у справі № 120/479/21-а, від 26 липня 2022 року у справі № 640/3437/21.

Інші аргументи позивача, викладені у позові, у її письмових поясненнях та у відповіді на відзив не беруться судом до уваги, оскільки вони не спростовують виявлених фактів порушення позивачем вимог вищенаведеного трудового законодавства, а саме: допуску позивачем до роботи працівника без оформлення трудового договору.

Враховуючи те, що саме факт допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору є правовою підставою для застосування до роботодавця штрафних санкцій та враховуючи встановлені обставини, зазначені в акті фактичної перевірки реєстраційний №1096/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 від 22.04.2024 року та підтвердженні матеріалами адміністративної справи, суд вважає правомірною постанову Південно-Східного міжрегіонального управління Держаної служби з питань праці про накладення штрафу за порушення законодавства про прац та зайнятість населення № 1096/04/36/07/08/РРО//ДПС/ТД-ФС, якою ФОП ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 80 000 грн.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд зазначає, що всі інші аргументи сторін досліджені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки наведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні, оскільки у задоволенні позову відмовлено.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Південно - Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (вул. Коксохімічна, буд. 1, м. Дніпро, 49064, ) про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Рябчук