Справа № 240/10633/24
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2024-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/10633/24

Головуючий у 1-й інстанції: Лавренчук О.В.

Суддя-доповідач: Драчук Т. О.

24 вересня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Смілянця Е. С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в червні 2024 року позивач, - ОСОБА_1 , звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 за період з 13.11.2022 по 31.05.2023 грошового забезпечення, у тому числі додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), без врахування розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови КМУ №704.

Також, позивач просив зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення, у тому числі додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), за період з 13.11.2022 по 31.05.2023 з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови КМУ №704 та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виготовити та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо ОСОБА_1 новий грошовий атестат та нову довідку про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії за останні 24 календарні місяці служби підряд перед місяцем звільнення, що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», виходячи з розміру грошового забезпечення, у тому числі додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови КМУ №704, за період з листопада 2022 року по травень 2023 року.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 28.06.2024 визнано неповажними причини пропуску позивачем строку звернення до суду в частині позовних вимог, та, як наслідок, залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог про:

- визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 за період з 13.11.2022 по 31.05.2023 грошового забезпечення, у тому числі додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), без врахування розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови КМУ № 704;

- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення, у тому числі додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), за період з 13.11.2022 по 31.05.2023 з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови КМУ №704.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Позивач в судове засідання не з`явився належного представника не направив, разом з тим був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Разом з тим, від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебування представника в іншому місті.

Щодо вказаної заяви колегія суддів дійшла висновку про відмову у її задоволенні, з підстав можливості подання представником позивача заяви про участь в судовому засіданні за допомогою засобів відеоконференцзв`язку (така заява не подавалась) та з підстав можливої участі позивача в судовому засіданні.

Крім того, сам факт перебування представника позивача в іншому місці не може вважатись поважною причиною відкладення (перенесення) розгляду справи на іншу дату.

Відповідач в судове засідання не з`явився належного представника не направив, разом з тим був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду - скасувати, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 03.06.2024 позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

11.06.2024 до суду першої інстанції надійшла заява військової частини НОМЕР_1 про залишення позову без розгляду. В обґрунтування клопотання вказує, що здійснення з позивачем остаточного розрахунку було проведено 29.06.2023 згідно відомостей розподілу витрат №№230629РВ29 та 230629РВ10 з чим позивач був повністю згідний. З того часу до подання позову минуло 11 місяців. Оскільки позивач звернувся до суду, пропустивши строк на звернення до суду, а провадження в адміністративній справі відкрито, тому позовну заяву слід залишити без розгляду.

Заперечення представника позивача щодо заяви про залишення позову без розгляду, надійшли до суду 17.06.2024. У своїх запереченнях представник позивача зазначає, що окрім надання даної картки особового рахунку військовослужбовця Відповідач жодним іншим чином письмово не повідомляв позивача про конкретні суми нарахованих та виплачених помісячно основних та додаткових видів грошового забезпечення за період з листопада 2022 року по травень 2023 року. Саме з цієї картки особового рахунку військовослужбовця стало зрозумілим, яким чином нараховувалися позивачу основні та додаткові види грошового забезпечення за період його служби, а саме виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року. Окрім того, листом від 26.05.2024 №2369 (додавався до позовної заяви) відповідач повідомив, що згідно з Постановою №704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням як складових відповідного грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року. Представник позивача вважає, що твердження відповідача про те, що строк звернення до суду потрібно обраховувати з 29.06.2023, коли Позивачу було виплачено, згідно відомості розподілу виплат №230629РВ29 грошове забезпечення за травень 2023 року у розмірі 25867,45 грн, є помилковим, адже з даної відомості, не можна зрозуміти з чого взагалі складалося грошове забезпечення (його складові) та яким чином (із зазначенням формули розрахунку) воно розраховане. Окрім того, позивач з вернувся із позовною заявою про визнання протиправними дій щодо невірного розрахунку та виплати грошового забезпечення за увесь період служби з 13.11.2022 по 31.05.2023.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 19.06.2024 позовну заяву залишено без руху із встановленням позивачу строку для усунення недоліків шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та докази поважності причин його пропуску.

25.06.2024 до суду першої інстанції надійшла заява представника позивача про поновлення строку звернення до суду. В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду вказує, що на дату звільнення позивач не знав та не мав обґрунтованих підстав вважати, що відповідачем було невірно нараховано та виплачено грошове забезпечення за період із 13.11.2022 по 31.05.2023. За увесь цей час йому однаково розраховували посадовий оклад та оклад за військове звання, а тому і не було достатніх підстав вважати, що розрахунок здійснений невірно. Отже, позивач не знав та не міг знати про неврахування прожиткового мінімуму встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року при нарахуванні грошового забезпечення, адже покладався на виконання саме Державою обов`язку з їх нарахування. Протилежне суперечило б принципу юридичної визначеності та належного урядування. Неврахування розміру прожиткового мінімуму встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року в принципі не здійснювалась, а тому позивач і не міг здогадатись, що грошове забезпечення нараховано не у повному обсязі. Лише на адвокатський запит адвоката Чернікова Д.Ю. відповідач надав відповідь від 26.02.2024 №3353 до якої додав, зокрема, картку особового рахунку позивача за період служби з 13.11.2022 по 31.05.2023 Саме з цієї картки особового рахунку військовослужбовця стало зрозумілим, яким чином нараховувалися позивачу основні та додаткові види грошового забезпечення за період його служби, а саме виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року. Представник позивача вважає, що не підлягають застосуванню строки звернення до суд стосовно вимог перерахунку грошового забезпечення, адже воно безпосередньо і зазначається у грошовому атестаті та довідці про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, що у свою чергу впливає на пенсію позивача, який отримує її у меншому розмірі. Просить поновити строк звернення до суду.

В свою чергу, 28.06.2024 Житомирський окружний адміністративний суд прийняв оскаржувану ухвалу.

Приймаючи вказане судове рішення суд першої інстанції виходив з того, що до суду з позовом ОСОБА_1 звернувся 03 червня 2024 року

Суд першої інстанції зазначив, що грошове забезпечення є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено виплату заробітної плати, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Отже, з дня отримання виплати особою, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.

На правовідносини з нарахування й виплати позивачу грошового забезпечення з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, за період з 19.07.2022 такий строк становить три місяці, що з урахуванням дії карантину у період з 19.07.2022 по 30.06.2023, слід обчислювати з 01.07.2023.

Тобто тримісячний строк звернення до суду з цим позовом розпочався з 01.07.2023 та з урахуванням приписів частини шостої статті 120 КАС України закінчився 02.10.2023 (останній день строку звернення до суду).

Як зазначено вище, до суду з позовом позивач звернувся 03 червня 2024 року, тобто з пропуском тримісячного строку, встановленого ст.233 КЗпП України.

Посилання позивача на те, що строк звернення до адміністративного суду не пропущено, суд першої інстанції вважає помилковими, оскільки лише до 19.07.2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Однак, після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, отримання позивачем відповіді відповідача на звернення зі спірного питання не може змінювати момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, з якого позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата прямо не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

У даному випадку, отримуючи грошове забезпечення щомісяця, позивач мав реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації, з яких складових складається грошове забезпечення та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий його розрахунок чи розрахунок його складових.

Проте, матеріали справи не містять жодних заяв та звернень щодо правомірності складових грошового забезпечення за спірний період. Натомість зацікавленість та активні дії щодо отримання інформації щодо розрахунку грошового забезпечення позивач почав вчиняти лише після звільнення з військової служби.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики і таке інше. Не реалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.

Позивачем не надано належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду в частині позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 5 ст. 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини 1-2 якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції на момент подання адміністративного позову) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Згідно з ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.30 ЗУ "Про оплату праці" при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:

а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;

б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати;

в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, поняття "грошове забезпечення", "одноразова грошова допомога при звільненні" та "заробітна плата", які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір у цій адміністративній справі охоплюється застосованим у ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці».

Аналогічну правову позицію було неодноразово висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 807/363/18, від 25 квітня 2019 року у справі №804/496/18, від 26 червня 2019 року у справі № 820/4748/17, від 22 травня 2020 року у справі № 808/3200/17, від 04 лютого 2021 року у справі № 160/5393/19.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що під виплатою всіх сум, що належать працівникові при звільненні слід розуміти усі виплати, які мали йому бути виплачені у зв`язку з звільненням та виплати, які не були виплачені під час проходження служби (в межах даних правовідносин).

Також, відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21.

Також, колегія суддів звертає увагу, що ст.234 КЗпП України передбачала, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно з п.1 Постановою КМ України №651 від 27.06.2023 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Тобто, карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 діяв на території України до 01.07.2023.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що за даних обставин та звернення до суду в межах ч.2 ст.233 КЗпП України (виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні) мало місце до 02.10.2023 включно (з урахуванням ч.6 ст.120 КАС України).

В свою чергу, позивача виключено з списків особового складу частини 31.05.2023.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду 22.03.2024 (згідно з штампом суду першої інстанції на адміністративному позові).

Однак, колегія суддів звертає увагу, що законодавець в ст.233 КЗпП України пов`язав початок перебігу строку звернення до суду (в межах даних правовідносин) не з моменту звільнення, а з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені особі при звільненні.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, неможливо встановити коли позивачу було письмово повідомлено про усі суми, які були нараховані та виплачені при звільненні.

З урахуванням вказаного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом без встановлення вказаної обставини.

Щодо висновків суду першої інстанції про застосування саме ч.1 ст.233 КЗпП України, колегія суддів зазначає, що даний спір виник саме після звільнення позивача . В свою чергу, під виплатою всіх сум, що належать працівникові при звільненні слід розуміти усі виплати, які мали йому бути виплачені у зв`язку з звільненням та виплати, які не були виплачені під час проходження служби (в межах даних правовідносин). Тобто, застосуванню підлягає саме ч.2 ст.233 КЗпП України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що законодавець в ч.1 ст.233 КЗпП України пов`язав початок перебігу строку звернення до суду (в межах даних правовідносин) не з моменту порушення, а з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Фактично, дізнатись позивач міг лише з одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені особі щомісяця або з повідомлення суб`єкта владних повноважень. Саме не з моменту нарахування коштів (в межах даних правовідносин), а з моменту отримання щомісячного розрахунку з зазначенням усіх складових грошового забезпечення.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, неможливо встановити коли позивачу було письмово повідомлено про суми, які були нараховані та виплачені (помісячно), а лист-відповідь військової частини №2369 датований 26.05.2024.

Враховуючи вказане, колегія суддів дійшла висновку про помилковість рішення суду першої інстанції щодо пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом в межах даної справи.

Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За правилами частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З огляду на викладене та враховуючи помилковість прийнятого судом першої інстанції судового рішення в порушення вимог Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів вважає, що ухвалу суду першої інстанції як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, необхідно скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії скасувати.

Справу направити до Житомирського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачений ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Полотнянко Ю.П. Смілянець Е. С.