Справа № 640/21905/21
Суддя: Голяшкін Олег Володимирович
Дата ухвалення: 2024-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

в особі головуючого судді - Голяшкіна О.В.,

суддів - Заїки М.М., Шведа Е.Ю.,

секретар судового засідання - Коренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 21.05.2024 року у справі №640/21905/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м.Києві про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у м. Києві щодо невиконання рішення Господарського суду м. Києва від 20.01.2005 у справі №15/680 про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 та скасування її державної реєстрації, яке набрало законної сили, та зобов`язати відповідача зняти з обліку в усіх інформаційно-телекомунікаційних системах ГУ ДПС у м. Києві/базах обліку контролюючого органу, реєстрах обліку платників податків/ інформацію про платника податків - фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 , як платника податків та платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 ;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф22624-17У по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду у місті Києві від 28.08.2021 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15 травня 2024 року справу прийнято до провадження вказаного суду.

20 травня 2024 року представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони посадовим особам Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) до прийняття рішення у справі №640/21905/21 вчиняти дії у виконавчому провадженні ВП №74297261 щодо примусового виконання вимоги №Ф-22624-17У, виданої 24.05.2019 про стягнення недоїмки зі сплати ЄСВ у розмірі 21 030,90 грн.

В обґрунтування заявленого клопотання зазначив, що незважаючи на наявність судового оскарження рішення контролюючого органу, постановою старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Каплуновською Марією Олександрівною від 28.02.2024 ВП №74297261 відкрито виконавче провадження з примусового виконання вимоги №Ф-22624-17У, виданої 24.05.2019 про стягнення недоїмки зі сплати ЄСВ у розмірі 21030,90 грн. В той же день, 28.02.2024 у виконавчому провадженні ВП №74297261 державним виконавцем винесено постанови про арешт коштів боржника та стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій. 02.05.2024 постановою державного виконавця ВП №74297261 оголошено у розшук рухоме майно, яке належить ОСОБА_4 . На думку заявника, оскільки вимога ГУ ДПС у м. Києві №Ф-22624-17У, видана 24.05.2019, про стягнення недоїмки зі сплати ЄСВ у розмірі 21030,90 грн є незаконною та такою, що підлягає скасуванню, тому з метою уникнення можливих негативних наслідків для ОСОБА_1 (накладення штрафів за невиконання вимог державного виконавця) та вже наявних (арешт коштів, розшук майна), вважає за необхідне прийняти ухвалу про застосування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.05.2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

При винесенні вказаної ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або що захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Не погоджуючись з ухвалою, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та задовольнити заяву про забезпечення позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що наданими до суду першої інстанції матеріалами підтверджена можливість завдання позивачу шкоди та невідворотних наслідків, оскільки вже розпочало стягнення коштів з рахунку платника податку на підставі оскаржуваної вимоги та не позбавлене права надалі продовжувати списання коштів, а для їх повернення буде потребуватись прикладання великих зусиль.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги апеляційної скарги за наведеними у ній обставинами. Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечує.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За приписами ч.1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Згідно ч. 2 ст. 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, у випадку, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також, якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом заборони вчиняти певні дії.

Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів забезпечення позову, у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Водночас, необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову може призвести до правових ускладнень значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суд у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 10 січня 2023 року у справі №640/35568/21.

Згідно із Рекомендаціями №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Таким чином, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суд у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 28 лютого 2024 року у справі № 380/14241/23, від 01 червня 2022 року у справі №580/5656/21.

Враховуючи викладене, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, суд вказав, що наведені позивачем підстави носять загальний характер, а заява не містить жодних посилань на те, які саме конкретні права та інтереси заявника порушуються і яким саме чином невжиття заходів забезпечення позову зумовить у подальшому утруднення відновлення його прав. Отже, заявником не обґрунтовано необхідності й доцільності вжиття обраного ним захисту забезпечення позову.

Погоджуючись із вказаними висновками суду першої інстанції, судова колегія вважає за необхідне відзначити, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає положенням ч.1 ст.151 КАС України щодо видів забезпечення позову, яка передбачає можливість прийняття судом в порядку забезпечення позову рішення про зупинення стягнення на підставі документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку, заявлена ж вимога про заборону вчиняти дії у виконавчому провадженні органами державної виконавчої служби не пов`язана з предметом спору у даній справі та не стосується оскарження вимоги податкового органу про сплату боргу (недоїмки) по сплаті єдиного внеску. Сама лише незгода позивача із рішенням суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання його протиправним та скасування не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову у вигляді заборони вчинення дій у виконавчому провадженні з виконання вказаного рішення, оскільки правомірність відкриття виконавчого провадження та вчинення державним виконавцем дій у даній справі не оспорюються.

Беручи до уваги вищевикладене, оскільки, в матеріалах справи відсутні докази та підтвердження того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у даній справі, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову у вибраний позивачем спосіб.

Згідно статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому, підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 21.05.2024 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя : О.В. Голяшкін

судді М.М. Заїка

Е.Ю. Швед

Повний текст постанови складено 24.09.2024.