Справа № 440/5873/24
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2024-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 р. Справа № 440/5873/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.06.2024 (головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк) по справі № 440/5873/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови у переведенні ОСОБА_1 з 09 січня 2024 року пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років згідно пункту а статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області перевести з 09 січня 2024 року ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності 60% сум грошового забезпечення на пенсію за вислугу років 68% сум грошового забезпечення згідно пункту а статті 12, статей 17-1, 17-2 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ та пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб від 17 липня 1992 року № 393, з урахуванням раніше сплачених сум.

В обґрунтування позову зазначив, що з 2018, як пенсіонер Національної поліції України отримує пенсію по інвалідності призначену відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб та має право на отримання пенсії за вислугу років, оскільки має вислугу років станом на 15 травня 2018 року у календарному обчисленні 21 рік 09 місяців 01 день, а у пільговому обчисленні - 26 років 09 місяців 12 днів. З цих підстав вважає протиправною відмову пенсійного органу в призначені пенсії за вислугу років з підстав відсутності вислуги років в календарному обчислені тривалістю 23 роки і шість місяців, не досягнення 45 років.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.06.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що за наслідками повторного розгляду ГУ ПФУ в Полтавській області звернення позивача, на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року у справі №440/914/24 відповідачем прийнято Розпорядження № 440/914/2024 від 05 квітня 2024 року, якими відмовлено у переведенні позивача з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років, з підстав не досягнення віку та відсутності вислуги років 23 роки і шість місяців.

Зазначає, що відповідно до пункту а статті 12 Закону № 2262-XII має право на отримання пенсії за вислугу років , оскільки має вислугу років, у пільговому обчисленні понад 26 років.

Вирішуючи спір суд не врахував, що на момент призначення пенсії по інвалідності (15.05.2018) вислуга років у пільговому обчисленні склала 26 років 09 місяців 12 днів., що є достатнім для призначення пенсії за вислугу років.

Стверджує, що Закон № 2262-ХІІ як єдину, обов`язкову умови призначення пенсії за вислугу років передбачає наявність у особи певної кількості років певного виду служи (вислуги). При цьому наявність необхідної вислуги років забезпечує право на пенсію за вислугу років без відповідно до віку, стажу та працездатності особи.

Також посилається на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року у справі №440/914/24 в якому зазначено, що пенсійний орган має обрахувати вислугу позивача у пільговому обчисленні.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що з 2018 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області як отримувач пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-ХІІ. (а.с.34)

На момент звільнення позивача зі служби (15.05.2018) йому виповнилось 39 років, стаж служби в поліції на день звільнення в календарному обчисленні складає 21 рік 09 місяців 01 день, а у пільговому обчисленні - 26 років 09 місяців 12 днів, відповідно до Подання про призначення пенсії №854115/39/01-18-349 від 02 серпня 2018 року. (а.с.20)

Позивачу призначена пенсія по інвалідності в розмірі 60% грошового забезпечення. (а.с.34)

09.01.2024 позивач звернувся з заявою про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років, за наслідками розгляду якої листом ГУ ПФУ в Полтавській області від 23 січня 2024 відмовило у переведенні на пенсію за вислугу років. (а.с.24)

Не погодившись з діями відповідача, позивач оскаржив їх до суду, за наслідками розгляду справи рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року у справі №440/914/24 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо неналежного розгляду заяви представника ОСОБА_1 від 09 січня 2024 року про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років згідно "а" частини першої статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву представника ОСОБА_1 від 09 січня 2024 року про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років згідно "а" частини першої статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та прийняти рішення відповідно до пункту 17 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №3-1 від 30 січня 2007 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На виконання судового рішення Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянуло заяву ОСОБА_1 та розпорядженням від 05 квітня 2024 №440/914/24 відмовило у переведенні на пенсію за вислугу років з підстав не досягнення відповідного віку та відсутності календарної вислуги років тривалістю 23 роки та 6 місяців. (а.с.37)

Не погодившись з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що календарна вислуга років позивача становить менше 23 років 6 місяців, а пільгова вислуга років враховується лише для визначення розміру пенсії, а не для призначення такої, та на момент звільнення зі служби позивач не досяг 45 років, то відповідач правомірно відмовив позивачу у задоволенні його вимог щодо переведення з 09.01.2024 року з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років згідно статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, визначені в Законі України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"( далі - Закон №2262-XII).

Згідно з ст. 1 Закону № 2262-XII особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до п.п. «а», «б» ст. 12 Закону №2262-XII пенсія за вислугу років призначається: особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д", "ж", "з" статті 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби, зокрема: з 01.10.2017 року по 30.09.2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше.

Так, ч. 1 ст. 17 названого Закону №2262-XII передбачено, що до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, особам, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних закладах вищої освіти, а також в інших закладах освіти, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Згідно з ч. 4 ст. 17 Закону №2262-XII при призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення.

Спірним між сторонами цієї справи є питання щодо застосування календарної чи пільгової вислуги років при встановленні підстав для переведення позивача на пенсію за вислуги років.

Колегія суддів зауважує, що після прийняття Постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 року №119 Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. №393, як стаття 12 Закону №2262-XII, та і Постанова № 393 встановлюють однакове правове регулювання спірних правовідносин в частині розмежування календарної та пільгової вислуги, порядку їх обчислення та застосування.

Відтак, виходячи з положень статті 12 Закону №2262-XII та пунктів 1 та 2-1 Постанови №393 календарна вислуга застосовується для призначення пенсії за вислугу років, а пункт 3 Постанови № 393 визначає, що певні періоди, зокрема час проходження служби в органах внутрішніх справ та час роботи в Національній поліції.

Тобто, Постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №119 Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 усунуто розбіжності між Законом № 2262-XII та Постановою № 393 щодо врахування пільгової вислуги років для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 2262-XII.

Колегія суддів враховує те, що станом на дату звільнення позивача (15.05.2018) та дату звернення позивача із заявою (09.01.2024 року) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області для призначення пенсії за вислугу років за Законом № 2262-ХІІ діяла нова редакція пункту 3 Порядку № 393.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах від 31.08.2023 у справі № 200/4951/22, від 15.09.2023 у справі № 380/10714/22, від 18.10.2023 у справі 360/17/23 та від 14.11.2023 у справі № 600/3836/22-а, від 15 січня 2024 року у справі №240/22910/22. та з урахуванням частини 5 статті 242 КАС України, колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.

Варто зазначити, що позивач, обґрунтував свої вимоги посиланнями на попередню редакцію Постанови № 393, яка діяла час його звільнення зі служби, проте втратила свою чинність на дату звернення до відповідача із заявою, а тому не може бути застосована до спірних правовідносин.

З тих же підстав колегія суддів вважає помилковим посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14.04.2021 у справі № 480/4241/18, оскільки останні сформовані на підставі іншого правового регулювання, а саме з урахуванням положень попередньої редакції Постанови № 393, яка була чинна до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України № 119 від 16.02.2022 року.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року № 755/10947/17 зазначено, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а в даному випадку такою є постанова Верховного суду від 14.11.2023 у справі № 600/3836/22-а.

Як вірно встановлено судом першої інстанції вислуга років позивача у календарному обчисленні склала 21 рік 09 місяців та 01 день, що недостатньо для призначення пенсії за вислугу років згідно ст. 12 Закону № 2262-ХІІ.

Доказів працевлаштування після звільнення матеріали справи не містять.

На момент виникнення спірних відносин необхідною умовою для призначення спірної пенсії є саме наявність необхідної календарної вислуги років.

З огляду на той факт, що на час звернення із заявою про переведення на пенсію по вислузі років вислуга років позивача саме у календарному обчисленні становить 21 рік 09 місяців та 01 день, замість необхідних - 23 календарних роки і 6 місяців, то у відповідача, відповідно, були відсутні будь-які законні підстави для призначення пенсії за вислугу років, а тому відмова пенсійного органу у переведенні позивача на пенсію за вислугу років є законною .

Доводи апеляційної скарги щодо не врахування наявності у позивача достатньої кількості вислуги років у пільговому обчисленні колегія суддів вважає помилковими.

Вирішуючи спір суд першої інстанції вірно застосував правові висновки Верховного Суду у постанові від 07 вересня 2023 року у справі № 560/9478/22, в якій зазначено, що виходячи з положень ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та пунктів 1 та 2-1 Постанови № 393 календарна вислуга застосовується для призначення пенсії за вислугу років, тоді як пункт 3 Постанови № 393 визначає, що певні періоди (згідно визначеного у вказаному пункті переліку) підлягають пільговому обчисленню для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови.

Аналогічний висновок підтриманий також Верховним судом у постановах від 14 листопада 2023 року у справі № 600/3836/22-а та від 15 січня 2024 року у справі №240/22910/22.

Отже, календарна вислуга застосовується для призначення пенсії за вислугу років, а певні періоди підлягають пільговому обчисленню для визначення розміру пенсії.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.06.2024 по справі № 440/5873/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій