Справа № 240/8783/24
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року м. Житомир справа № 240/8783/24

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Панкеєвої В.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, в яком просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо нездійснення нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток при звільненні за 1999 рік 30 діб; за 2001 рік 30 діб; за 2002 рік - 30 діб; за 2003 рік - 30 діб; за 2004 рік - 30 діб; за 2005 рік - 30 діб; за 2006 рік - 35 діб; за 2007 рік 35 діб; за 2008 рік - 35 діб; за 2009 рік - 35 діб; за 2010 рік - 35 діб; за 2011 рік - 40 діб;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити йому компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток при звільненні за 1999 рік 30 діб; за 2001 рік 30 діб; за 2002 рік - 30 діб; за 2003 рік - 30 діб; за 2004 рік - 30 діб; за 2005 рік - 30 діб; за 2006 рік - 35 діб; за 2007 рік - 35 діб; за 2008 рік - 35 діб; за 2009 рік - 35 діб; за 2010 рік - 35 діб; за 2011 рік - 40 діб, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби - 29.09.2011.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 12.08.1999 по 29.09.2011 проходив службу в органах внутрішніх справ на різних посадах. При звільненні з військової служби позивач не отримав компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 1999 по 2011 роки. Під час проходження служби така відпустка йому не надавалася, хоча чинним законодавством правом на таку відпустку він був наділений. З наведених підстав просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 09.05.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в порядку статей 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України).

Відповідач у строк та в порядку, визначеному ст.152, ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. Вказує, що згідно з положеннями Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженими наказом МВС України від 06.04.2016 № 260, обов`язковою передумовою для виплати поліцейському компенсації за невикористану відпустку є визначення кількості днів невикористаної відпустки в наказі про звільнення. Відповідно до листа Управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 20.03.2024 №15зі-2/12/01-2024, наявного в матеріалах справи, у зв`язку із закінченням терміну зберігання документів про надання та використання щорічних, творчих, соціальних відпусток, відпусток без збереження заробітної плати, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням -1 рік, накази про надання щорічних оплачуваних відпусток 5 років, відсутні накази щодо надання щорічних відпусток за період 1999 по 2011 роки, окрім наказу Володарськ-Волинського РВ УМВС України в Житомирській області від 14.07.2000. Тобто, встановити факт невикористання позивачем відпусток за 1999, 2001-2011 роки неможливо.

03.06.2024 позивачем подано відповідь на відзив, де він зазначає, що відповідачем не було спростовано його доводи, наведені в обґрунтування позовних вимог.

У період із 07.06.2024 по 11.07.2024 та із 02.09.2024 по 16.09.2024 головуюча суддя перебувала у відпустці.

Зважаючи на незначну складність справи, суд вважає за необхідне розглянути її в порядку п.2 ч.1ст.263 КАС України.

У відповідності до частини 4 статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з частиною 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 12.08.1999 по 29.09.2011 проходив службу в органах внутрішніх справ (міліції) в Житомирській області.

Позивачем зазначено, що при звільненні його із органів внутрішніх справ ним не було використано відпустки за деякий період проходження служби в органах внутрішніх справ в Житомирській області, право на які має згідно законодавства України.

06.04.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити грошову компенсацію не відбутих ним відпусток за час проходження служби в підрозділах УМВС України в Житомирській області за період з 12.08.1999 по 29.09.2011, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з урахуванням індексації.

Однак, на своє звернення щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, листом від 16.04.2024 ГУНП в Житомирській області отримав відмову, оскільки виплата компенсації за невикористані щорічні дні відпустки в минулих роках Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 за №114, не передбачена.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток протиправною, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне наголосити наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Приписами статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У спірний період проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ був чинний Закон України "Про міліцію" від 20 грудня 1990 року №565-XII (далі - Закон №565-XII), за правилами статті 18 якого визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

У свою чергу порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки, врегульовано відповідним Положенням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (надалі - Положення №114).

Відповідно до пункту 49 Положення № 114 передбачалося, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: чергові, короткострокові, через хворобу, канікулярні, у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ, додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Обчислення тривалості відпусток - по добове. Святкові дні, встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.

Пунктом 56 Положення № 114 визначено, що особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

З огляду на вищевказані джерела правового регулювання, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Положенням № 114, яке є спеціальним законодавством та регулює проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, передбачено, що особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення. При цьому, особам рядового і начальницького складу (крім осіб, указаних в абзаці 1 цього пункту), які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Вирішуючи питання щодо протиправної бездіяльності відповідача щодо не нарахування та виплати на користь позивача грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток при звільненні за 1999 - 2011 роки, з урахуванням вищеописаних норм законодавства та наявних у справі документів, вказує про таке.

Із змісту довідки управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Житомирській області №15зі/12/01-2024 від 20.03.2024 про використання/невикористання позивачем передбачених законодавством відпусток відслідковується наступне:

- за 1999 рік (з 29.07.1999) - інформація відсутня; (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

- за 2000 рік - використано 30 діб; надана наказом Володарськ-Волинського РВ від 14.07.2000 № 59 о/с; (Фонд 71 опис 2 Справа 28); (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

- за 2001 рік інформація відсутня (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

- за 2002 рік - інформація відсутня (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

- за 2003 рік - інформація відсутня (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

- за 2004 рік - інформація відсутня (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

- за 2005 рік - інформація відсутня (мав право на 30 діб щорічної відпустки);

- за 2006 рік - інформація відсутня (мав право на 35 діб щорічної відпустки);

- за 2007 рік - інформація відсутня (мав право на 35 діб щорічної відпустки);

- за 2008 рік - інформація відсутня (мав право на 35 діб щорічної відпустки);

- за 2009 рік - інформація відсутня (мав право на 35 діб щорічної відпустки);

- за 2010 рік - інформація відсутня (мав право на 35 діб щорічної відпустки);

- за 2011 рік - інформація відсутня (мав право на 40 діб щорічної відпустки).

Разом з цим, відповідно до листа управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 20.03.2024 №15зі-2/12/01-2024, наявного в матеріалах справи, у зв`язку із закінченням терміну зберігання документів про надання та використання щорічних, творчих, соціальних відпусток, відпусток без збереження заробітної плати, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням -1 рік, накази про надання щорічних оплачуваних відпусток 5 років, відсутні накази щодо надання щорічних відпусток за період 1999 по 2011 роки, окрім наказу Володарськ-Волинського РВ від 14.07.2000.

Суд зауважує, що у відповідності до п.16 ст.1 частини 1 Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України 20.07.98 №41 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 вересня 1998 р. за №576/3016 (який був чинним до 01.01.2013 року), накази, розпорядження міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій про надання відпусток зберігаються 5 років.

Відповідно до Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, термін зберігання документів (графіків, заяв, відомостей) про надання та використання щорічних, творчих, соціальних відпусток, відпусток без збереження заробітної плати, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням - 1 рік, накази про надання щорічних оплачуваних відпусток - 5 років.

З огляду на вищевикладене, суд погоджується з доводами відповідача про те, що встановити факт невикористання позивачем відпусток за 1999, 2001-2011 роки - неможливо.

Відтак, суд вважає, що у разі відсутності (у зв`язку із закінченням терміну зберігання) у відповідача доказів, які можуть підтвердити правомірність позовних вимог, позивач має самостійно надати докази на обґрунтування позову.

Наведене випливає зі змісту ч.1 ст.77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Водночас, вимогу про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток при звільненні за 1999 - 2011 роки позивач обґрунтовує виключено не наданням відповідачем доказів того, що позивачу виплачувалась компенсація у спірний період, стверджуючи при цьому, що у вказані періоди йому відпустка не надавалась.

Суд зауважує, що позивач, звільнившись у вересні 2011 року, мав знати про невиплату йому компенсації за невикористані у 1999-2011 роках відпустки та своєчасно звернутись до роботодавця із відповідним запитом про отримання підтверджуючої інформації.

Згідно витягу з наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області від 29.09.2011 №235 о/с, яким звільнено ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, відомості про кількість днів відпустки, які підлягають компенсації відсутні, що дає підстави стверджувати, про те, що на момент звільнення позивачем відпустку використано.

При цьому, позивач просить нарахувати та сплатити йому грошову компенсацію за невикористані у 1999-2011 роках чергові відпустки, тобто 13 років після звільнення з органів внутрішніх справ.

Відтак, своєю бездіяльністю позивач сам унеможливив отримання належних доказів для відновлення його порушеного права.

Незважаючи на обов`язок, встановлений частиною 2 статті 77 КАС України щодо доказування суб`єктом владних повноважень правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності, процесуальне законодавство не звільняє позивача від обов`язку доказувати ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Зважаючи на викладене, позивачем не доведено наявності у нього права на отримання компенсації за невикористані дні відпустки, а відтак позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо не нарахування та не виплати компенсації за невикористані дні відпустки за період з 12.08.1999 по 29.09.2011 є необґрунтованою.

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своєї бездіяльності, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Зважаючи на відсутність документально-підтверджених судових витрат у даній адміністративній справі питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Житомирській області (Старий бульвар, 5/37, м.Житомир, Житомирський р-н, Житомирська обл., 10008, ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Панкеєва

26.09.24