Справа № 520/33836/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

26.09.2024 р. справа №520/33836/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., за участю секретаря судового засідання - Стрєлки О.В., представника позивача - Лисенка А.О., представника відповідача - не прибув, розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ст.287 КАС України адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, адміністративний орган, орган публічної адміністрації),
провизнання дій протиправними та скасування постанов,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) скасування постанови Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 20 січня 2022 року у виконавчому провадженні № 35673348 про стягнення виконавчого збору у розмірі 31.285, 60 грн; 2) скасування постанови Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 20 січня 2022 року у виконавчому провадженні № 35673348 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 169,00 грн; 3) скасування постанови Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 18 жовтня 2023 року про відкриття виконавчого провадження №73087324; 4) скасування постанови Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 19 жовтня 2023 року про відкриття виконавчого провадження № 73094182.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що виведення державним виконавцем стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій в окреме виконавче провадження є протиправним, оскільки погашення заборгованості було здійснено поза межами виконавчого провадження згідно ухвали Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 2604/19249/12 від 30 січня 2013 року. Наголошено, що виконавцем не було реально стягнуто борг за виконавчим документом, не було проведено жодних виконавчих дій, які б в свою чергу потягнули примусове виконання рішення суду, що підтверджує необхідність в скасуванні постанов.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.2023р. у справі №520/33836/23 позов було повернуто у зв`язку із неусуненням недоліків.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2024р. у справі №520/33836/23 було скасовано ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.2023р. у справі №520/33836/23, а справу було передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2024р. прийнято позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку ст.287 КАС України; витребувано докази.

Відповідач з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що реально вчинені у межах спірних правовідносин управлінські волевиявлення узгоджуються із законом та фактичними обставинами, відповідають вимогам за ч.2 ст.2 КАС України.

Позивач та представник позивача в судове засідання, призначене на 26.09.2024р. о 10:30 год, не прибули, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи; причин неможливості неприбуття у судове засідання не повідомили; клопотання про відкладення судового засідання не подали.

Відповідач в судове засідання, призначене на 26.09.2024р. о 10:30 год, не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Оскільки вжиті окружним адміністративним судом діючі механізми з`ясування об`єктивної істини за власною ініціативою безвідносно до доводів сторін та процесуальної поведінки учасників спору призвели до надходження до матеріалів справи сукупності доказів, обсяг яких повно та всебічно висвітлює обставини спірних правовідносин, то спір підлягає вирішенню на підставі матеріалів справи, а тому суд, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

24.06.2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку Укрсоцбанк укладено договір кредиту №835/10-27/15/8-086 на купівлю автотранспортних засобів, що підтверджується копією договору.

В якості забезпечення виконання зобов`язань між позивачем та банком було укладено договір застави №835/13-27/15/8-066 від 24.06.2008 року, згідно якого передано у заставу АКБ Укрсоцбанк транспортний засіб марки Ford transit, 2008 року випуску, номер шасi (кузов, рама) № НОМЕР_1 , фургон малотонаж-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований ВРЕР №1 ГУМВСУ Харків, 28.06.2008 року, який належить їй на праві власності, що підтверджується копією договору застави.

13.04.2011 року рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі №318/11 було задоволено позовні вимоги ПАТ Укрсоцбанк та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк заборгованість за договором № 835/10-27/15/8-086 від 24.06.2008 року в сумі 302 308 грн. 59 коп.; заборгованість за договором №835/10-27/15/8-087 від 24.06.2008 року в сумі 7 112,78грн. та відшкодування витрат, пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом у розмірі 3 434 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30.01.2013 року заяву ОСОБА_1 про розстрочку виконання рішення суду по цивільній справі за заявою Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк до ОСОБА_1 про видачу виконавчого листа на рішення суду задоволено. Розстрочено виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків від 13.04.2011 року встановивши наступний порядок його виконання: впродовж 55 місяців щомісячно сплачувати суму в розмірі 5 496,52 грн. з якої 4132,47 грн. (75,18%) зараховувати на сплату кредиту, 694,17 грн. (12,63%) на сплату відсотків, 187,22 грн. (3,41) на сплату пені та 482,66 грн. (8,78%) на сплату штрафу.

Загальна сума боргу за виконавчим документом склала 312.856,06 грн.

За викладеними у позові твердженнями, заявник сплатила до ПАТ Укрсоцбанк у повному обсязі кошти, що стягнуті з неї за рішенням постійно діючого Третейського суд при Асоціації українських банків від 13 квітня 2011 року.

На виконанні в Холодногірсько-Новобаварському відділі державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження №35673348 про стягнення 312.856,06грн. заборгованості з ОСОБА_2 на користь АТ Альфа-Банк (на сьогодні АТ Банк) за виконавчим листом, виданим 13.12.2011 Дніпровським районним судом міста Києва у справі № 2-5039/11.

Постановою головного державного виконавця Холодногірсько-Новобаварському Відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 20.01.2022р. про стягнення виконавчого збору по ВП №35673348 було стягнуто з заявника виконавчий збір у розмірі 31.285,60 грн (а.с. 101 т.1; далі за текстом Постанова №1).

Постановою головного державного виконавця Холодногірсько-Новобаварському Відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 20.01.2022р. про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження по ВП №35673348 було стягнуто з заявника мінімальні витрати виконавчого провадження у розмірі 169,00 грн (а.с.110 т.1; далі за текстом Постанова №2).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25.01.2023р. по справі №642/1382/22 позовні вимоги ОСОБА_3 до Акціонерного товариства Альфа-Банк про визнання кредитного договору виконаним належним чином задоволено. Визнано кредитний договір №835/10-27/15/8-086 від 24.06.2008 року, що укладений між ОСОБА_1 та АТ Укрсоцбанк припиненим внаслідок належного його виконання.

Постановою головного державного виконавця Холодногірсько-Новобаварського Відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 09.10.2023р. про закінчення виконавчого провадження №35673348 було закінчено виконавче провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 25.01.2023р. по справі №642/1382/22 (а.с.112).

Зокрема, постанову про стягнення виконавчого збору ВП№35673348 від 20.01.2022 було виділено в окреме провадження №73087324 та постановою головного державного виконавця Холодногірсько-Новобаварському відділі державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 18.10.2023р. відкрито виконавче провадження.

Постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій ВП №35673348 від 20.01.2022р. було виділено в окреме провадження №73094182 та постановою головного державного виконавця Холодногірсько-Новобаварському відділі державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 19.10.2023р. відкрито виконавче провадження.

Стверджуючи про невідповідність закону управлінських волевиявлень субєкта владних повноважень, оформлених Постановою №1 та Постановою №2, а також про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання Постанови №1 та Постанови №2, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи питання про наявність поважних причин поновлення строку звернення до суду, суд керується такими підставами та мотивами.

Постанова №1 та Постанова №2 датовані 20.01.2022р.

За загальним правилом ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У силу спеціального застереження п.1 ч.2 ст.287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Суд відзначає, що за змістом ч.1 ст.118 та ч.1 ст.121 КАС України строк звернення до суду є процесуальним строком, який у разі пропуску може бути поновлений за заявою учасника справи якщо суд визнає причини пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З огляду на приписи ч.6 ст.161 та п.5 ч.1 ст.171 КАС України докази поважності причин пропуску строку на звернення до суду повинні достатніми для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Частиною 1 ст.28 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII «Про виконавче провадження» передбачено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Отже, Постанова №1 та Постанова №2 не входять до категорій документів виконавчого провадження, які підлягають надісланню рекомендованим поштовим відправленням.

Позов у справі №520/33836/23 було подано до суду через електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі представником позивача - адвокатом ОСОБА_4 - 24.11.2023р.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28.11.2023р. у справі №520/33836/23 позов було залишено без руху у зв"язку із недоліками в оформленні, а саме: 1) відсутність доказів належної оплати судового збору за різні окремі та самостійні вимоги як майнового, так і немайнового характеру (за чотири вимоги немайнового характеру - 3.435,52 грн (858,88 * 4) та за 2 вимоги майнового характеру на загальну суму 31.454,60 грн - 858,88 грн.); 2) невідповідність ч.3 ст.287 КАС України обраного заявником відповідача у справі; 3) відсутності достатніх підстав для визнання поважними причин пропуску строку на звернення до суду згідно з ч.2 ст.287 КАС України.

У тексті позову указано, що: виконавче провадження по ВП №35673348 було закінчено на підставі заяви адвоката Лисенка А.О. від 04.10.2023р.; не отримуючи тривалий час відповіді на заяву 23.10.2023р. до Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України було направлено адвокатський запит; 13.11.2023р. на електронну пошту адвоката Лисенка А.О. надійшов лист головного державного виконавця Холодногірсько-Новобаварського ВДВС у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції разом із постановою від 09.10.2023р. про закінчення виконавчого провадження ВП №35673348, зі змісту якого (за твердженням представника заявника адвоката ОСОБА_4 ) стало відомо про існування Постанови №1 та Постанови №2.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28.11.2023р. у справі №520/33836/23 заяву про поновлення строку звернення до суду було залишено без задоволення, позов було залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків в оформленні позову - 10 днів від дати отримання ухвали.

При цьому, текст позову та приєднані до позову документи не містили ані жодних об"єктивних даних про існування будь-якої специфіки виконання представником позивача функцій адвоката (у тому числі і у зв`язку із призовом за мобілізацією), ані жодних об"єктивних даних про створені умовами проходження військової служби за призовом по мобілізації перешкоди у реалізації повноважень представника.

Згідно з ч.5 ст.18 КАС України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, у порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Відповідно до ч.6 ст.18 КАС України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку.

Частиною 7 ст.18 КАС України передбачено, що особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 28.11.2023р. у справі №520/33836/23 була надіслана до електронного кабінету представника позивача адвоката Лисенка А.О. в ЄСІТС та отримана - 30.11.2023р. о 17:06 год.

Обраний окружним адміністративним судом у даному конкретному випадку спосіб сповіщення позивача про ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 28.11.2023р. у справі №520/33836/23 шляхом направлення виключно на адресу представника є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 08.02.2024р. у справі №480/8341/22.

Обовязку додаткового надіслання ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 28.11.2023р. у справі №520/33836/23 на адресу позивача суд у даному конкретному випадку не мав.

До збігу 11.12.2023р. заявником не було подано до суду жодних документів до суду ані поштою, ані із використанням електронного кабінету ЄСІТС.

З урахуванням загальних строків перебігу поштової кореспонденції у межах міста Харкова ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.2023р. у справі №520/33836/23 позов було повернуто.

При цьому, окружним адміністративним судом було взято до уваги дійсний зміст ч.5 ст.169 КАС України, де указано, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків, а тому питання визначення календарної дати прийняття відповідного процесуального рішення або у перший день окресленого 5-денного строку, або в останній календарний день окресленого 5-денного строку є виключною прерогативою суду першої інстанції.

Ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.2023р. у справі №520/33836/23 згідно з ч.5 ст.18 КАС України була доставлена до електронного кабінету представника позивача в ЄСІТС та отримана - 15.12.2023р. о 15:16год.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2024р. у справі №520/33836/23 було скасовано ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.2023р. у справі №520/33836/23, а справу було передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

При цьому, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2024р. у справі №520/33836/23 підтверджені обставини того, що останнім днем строку на усунення недоліків в оформленні позову згідно з ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28.11.2023р. у справі №520/33836/23 є 11.12.2023р., поштове відправлення з уточненим позовом було направлено до окружного адміністративного суду 14.12.2023р., а суду першої інстанції належить визначитись з поважністю причин пропуску строку на звернення до суду за умови перебування адвоката ОСОБА_4 у лавах Збройних Сил України.

З огляду на наслідки постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2024р. у справі №520/33836/23 питання згідно з ч.1 ст.123, ч.6 ст.161, п.5 ч.1 ст.171 КАС України підлягало вирішенню під час розгляду справи по суті, а тому ухвалою суду від 10.06.2024р. позов було прийнято до розгляду.

Суд відмічає, що недоліки в оформленні позову (а саме: відсутність доказів оплати судового збору, обрання неналежного відповідача, відсутність доказів існування поважних причин пропуску строку звернення до суду) були виправлені представником позивача - адвокатом Лисенком А.О. лише 14.12.2023р., тобто поза межами 10-денного строку, наданого ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28.11.2023р. у справі №520/33836/23 для виправлення недоліків в оформленні первісного позову (який сплив 11.12.2023р.).

У ході розгляду справи судом з військового квитка представника позивача серії НОМЕР_3 було встановлено, що представник позивача у період 02.05.2022р.-30.09.2022р. проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_4 , у період часу 01.10.2022р.-07.11.2022р. проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_5 , у період часу 08.11.2022р.-15.05.2023р. проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_6 , у період часу 16.05.2023р.-14.03.2024р. проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_7 , у період часу 15.03.2024р.-14.04.2024р. проходив військову службу у НОМЕР_8 ТВУЗ Держспецзвязку.

24.09.2024р. до суду представником заявника подано додаткові пояснення, до яких долучено клопотання про продовження строку на усунення недоліків позовної заяви та виписку з особового банківського рахунку.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 1 ст.6 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військові посади (штатні посади, що підлягають заміщенню військовослужбовцями) і відповідні їм військові звання передбачаються у штатах (штатних розписах) військових частин, кораблів, органів військового управління, установ, організацій, закладів фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти.

Частиною 12 ст.6 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військові посадові особи - це військовослужбовці, які обіймають штатні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або які спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків згідно із законодавством.

За визначенням ст.1 Закону України від 05.07.2012р. №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» 1) адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; 2) адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України від 05.07.2012р. №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на принципах верховенства права, законності, незалежності, конфіденційності та уникнення конфлікту інтересів.

У силу спеціального застереження ч.1 ст.7 Закону України від 05.07.2012р. №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» несумісною з діяльністю адвоката є: 1) робота на посадах осіб, зазначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України "Про запобігання корупції"; 2) військова або альтернативна (невійськова) служба; 3) нотаріальна діяльність; 4) судово-експертна діяльність.

За правилом ч.2 ст.7 Закону України від 05.07.2012р. №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у разі виникнення обставин несумісності, встановлених частиною першою цієї статті, адвокат у триденний строк з дня виникнення таких обставин подає до ради адвокатів регіону за адресою свого робочого місця заяву про зупинення адвокатської діяльності.

Згідно з п. «г» ч.1 ст.3 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII «Про запобігання корупції» cуб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є, зокрема, військові посадові особи Збройних Сил України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, курсантів вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, курсантів факультетів, кафедр та відділень військової підготовки, особовий склад штатних військово-лікарських комісій.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.25 Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII «Про запобігання корупції» особам, зазначеним у пункті 1 частини першої статті 3 цього Закону, забороняється займатися іншою оплачуваною (крім викладацької, наукової і творчої діяльності, медичної практики, інструкторської та суддівської практики із спорту) або підприємницькою діяльністю, якщо інше не передбачено Конституцією або законами України.

Судом виявлено, що щонайменше протягом періоду часу 23.11.2023р. (дата складання позову) 14.04.2024р. (календарна дата припинення військової служби) представник заявника адвокат Лисенко Андрій Олександрович одночасно проходив і військову службу, і виконував функції адвоката у справі №520/33836/23, тобто суміщав та поєднував військову службу з адвокатською діяльністю.

При цьому, згідно з рішенням Київського районного суду міста Полтави від 25.01.2023р. у справі №642/1382/22 представник позивача адвокат Лисенко Андрій Олександрович під час проходження військової служби брав участь у судових засіданнях по справі №642/1382/22 у якості адвоката Рибакової Ольги Леонідівни.

Згідно з ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України суд зауважує, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 31.01.2023р. по справі №420/7598/22 «Верховний Суд зазначає, що при визначенні дати, з якої скаржник дізнався про своє порушене право слід враховувати таке.

Згідно із частиною першою статті 15 Закону "Про виконавче провадження" сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Положеннями статті 18 Закону "Про виконавче провадження" визначено, зокрема, те, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Частиною першою статті 19 Закону "Про виконавче провадження" передбачено, що сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Відповідно до абзаців 1, 3 частини першої статті 28 Закону "Про виконавче провадження" копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Згідно з частиною другою статті 40 Закону "Про виконавче провадження" про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Враховуючи вказані положення законодавства, учасник виконавчого провадження обґрунтовано покладається на отримання протягом розумного строку відповідних документів (відомостей) від виконавця, однак таке очікування не може бути надто тривалим.

У випадку неотримання відповідних документів (відомостей) протягом тривалого часу та невжиття відповідних заходів учасником виконавчого провадження, спрямованих на таке отримання, застосуванню підлягає презумпція обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 04 лютого 2022 року у справі №925/308/13-г зазначив, що за змістом наведених норм, за порівняльного аналізу змісту термінів "дізнався" та "повинен був дізнатися", що містяться у положеннях статті 341 ГПК, він доходить висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні; доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

Під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 341 ГПК, необхідно враховувати поведінку скаржника (чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження тощо).

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про вчинення відповідних виконавчих дій, однак не отримав задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні документи виконавчого провадження або відповіді.

Водночас така обізнаність не виникає з дати внесення постанови виконавця до автоматизованої системи виконавчих проваджень, адже як правильно зазначив скаржник, з посиланням на постанови Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року та від 11 жовтня 2019 року у справі №910/22695/13, від 07 липня 2022 року у справі №918/539/16, в учасника виконавчого провадження немає обов`язку щоденно відслідковувати відомості з автоматизованої системи виконавчих проваджень.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 04 лютого 2022 року у справі №925/308/13-г погодився із висновками суду апеляційної інстанції, зазначивши, що у зв`язку із викладеним та враховуючи встановлені судами обставини: звернення позивача як стягувача 01 липня 2019 року листом №4471/09-03 до відділу примусового виконання рішень ДВС із вимогами про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження з виконання наказу №925/308/13-г від 16 березня 2015 року та про відновлення виконавчого провадження (з доданням до цього листа Наказу, ухвали Господарського суду Черкаської області від 20 листопада 2018 року, постанови Північного апеляційного господарського суду від 20 березня 2019 року - про скасування судового рішення про визнання Наказу таким, що не підлягає виконанню, п.4.4 цієї постанови), Суд, з урахуванням абзацу 3 частини першої статті 28 Закону "Про виконавче провадження", а також з урахуванням термінів поштового обігу кореспонденції дійшов висновку, що позивач міг розраховувати на отримання постанови про відновлення виконавчого провадження з виконання наказу не пізніше 15 липня 2019 року.

Отже, учасник виконавчого провадження, який звернувся з заявою про вчинення відповідних виконавчих дій, може вважатися обізнаним про вчинення таких дій виконавцем з урахуванням розумності строку, який минув з дати звернення із заявою про вчинення виконавчих дій до виконавця. Розумність такого строку суд визначає з урахуванням конкретних обставин справи (строків, встановлених Законом "Про виконавче провадження", термінів поштового обігу кореспонденції, повідомлення учасників виконавчого провадження електронною поштою, фактичного доступу учасника виконавчого провадження до автоматизованої системи виконавчих проваджень тощо).

Вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони чи з своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк.

Поновлення пропущеного строку для подання скарги відбувається виходячи із поважності причин його пропуску. Поважними визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій.

Вирішуючи це питання, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, має оцінити на предмет поважності причини пропуску встановленого законом процесуального строку, і в залежності від встановленого - вирішити питання про поновлення або відмову у поновленні цього строку.

При зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця, саме на скаржника покладається обов`язок доведення наявності непереборних обставин, які унеможливили його звернення з такою скаргою у строк, встановлений законом.

Верховний Суд у постановах від 09 жовтня 2019 року та від 11 жовтня 2019 року у справі №910/22695/13 дійшов висновку, що за відсутності обов`язку у сторін виконавчого провадження відстежувати автоматизовану систему виконавчого провадження та за відсутності доказів направлення приватним виконавцем постанови про вчинення дії у виконавчому провадженні (документа виконавчого провадження), є передчасними висновки судів попередніх інстанцій про неповажність наведених скаржником причин пропуску відповідного процесуального строку та про залишення скарги без розгляду. Ненаправлення державним виконавцем таких документів може свідчити про порушення прав скаржника бути обізнаним про хід виконавчого провадження та на здійснення своєчасних процесуальних заходів для запобігання порушенню його прав та охоронюваних законом інтересів. Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі №918/539/16.

Чинне процесуальне законодавство початок перебігу строку звернення до суду визначає альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права. Тому при визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що через певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є необхідним змінити спосіб захисту на той, яким вона раніше скористатися не бажала.

Частиною другою статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. На цьому ж наголошено і у частині першій статті 45 цього Кодексу, якою передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Отже, наведені правові норми КАС України конкретизують характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.».

Згідно з доводами представника позивача - адвоката Лисенка Андрія Олександровича причиною виконання вимог ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 28.11.2023р. у справі №520/33836/23 саме 14.12.2023р. (тобто поза межами 10 днів від дати отримання 11.12.2023р.) є обставини та умови проходження представником позивача адвокатом Лисенком Андрієм Олександровичем військової служби.

З огляду на приписи ст.ст.17 та 65 Конституції України суд за відсутності обєктивних даних про протилежне (зворотнє) схиляється до думки про справедливість процесуального рішення саме про поновлення строку на звернення до суду у справі №520/33836/23 та про справедливість процесуального рішення саме про продовження строку на усунення недоліків в оформленні позову за ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28.11.2023р. у справі №520/33836/23, позаяк обставини одночасного суміщення представником позивача адвокатом Лисенком Андрієм Олександровичем у період 23.11.2023р.-14.04.2024р. військової служби із виконанням функцій адвоката у справі №520/33836/23 обєктивно не здатні вплинути на обсяг повноважень адвоката як представника позивача у судовій справі та не повинні погіршувати правового становища заявника у контексті доступу до суду у розумінні ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тому вимоги заявника у справі №520/33836/23 належить вирішити по суті.

Одночасно із викладеним суд зважає, що згідно з ч.1 ст.172-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення особою встановлених законом обмежень щодо зайняття іншою оплачуваною діяльністю (крім викладацької, наукової та творчої діяльності, медичної та суддівської практики, інструкторської практики із спорту) або підприємницькою діяльністю - тягне за собою накладення штрафу від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією отриманого доходу від підприємницької діяльності чи винагороди від роботи за сумісництвом.

Оскільки матеріали справи наразі не містять беззаперечних об"єктивних даних про одержання представником позивача - адвокатом Лисенком Андрієм Олександровичем оплати за виконання функцій адвоката у межах справи №520/33836/23 під час суміщені цієї діяльності із військовою службою у період 23.11.2023р.-14.04.2024р., то суд не знаходить підстав для реалізації повноважень у порядку ст.249 КАС України.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Судом з`ясовано, що виконавче провадження у спірних правовідносинах було відкрито 03.12.2012р.

Станом на указану календарну дату діяли положення Закону України від 21.04.1999р. №606-ХIV "Про виконавче провадження" (далі за текстом - Закон України від 21.04.1999р. №606-ХIV), згідно з ч.1 ст.28 якого виконавчий збір стягувався у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч.2 ст.25 цього ж закону для самостійного його виконання, а базою обчислення виконавчого збору у ч.1 ст.28 Закону України від 21.04.1999р. №606-ХIV "Про виконавче провадження" №606-ХIV було визначено 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Аналізуючи норми матеріального права, що регулювали порядок вчинення окремих виконавчих дій в різні періоди, Верховний Суд у справі №640/4599/21 (постанова від 24.12.2021) зазначав, що 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі за текстом - Закон України №1404-VIII), а Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV (далі за текстом - Закон України №606-XIV), у свою чергу, втратив чинність (крім статті четвертої, яка втрачала чинність через три місяці з дня набрання чинності Законом №1404-VIII).

Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України №1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Отже, аналіз наведеної норми свідчить про те, що виконавче провадження у даній справі було розпочато на підставі Закону України №606-ХІV, який був чинний на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №35673348 (03.12.2012).

Оскаржена Постанова №1 була прийнята суб`єктом владних повноважень на підставі Закону України №1404-VІІІ, прикінцевими та перехідними положеннями якого встановлено, що після набрання чинності цього Закону виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, здійснюються відповідно до цього Закону.

Отже, відповідачем оскаржену Постанову №1 було винесено 20.01.2022р., тобто в період дії Закону України №1404-VІІІ у редакції Закону України від 03.07.2018р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» №2475-VIII, який набрав чинності з 28.08.2018р. (далі за текстом - Закон України № 2475-VIII).

Законом України №2475-VIII у статті 27 Закону України №1404-VІІІ у частині другій слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Таким чином, відповідно до ч.1 ст.27 Закону України №1404-VIII (в редакції Закону України №2475-VIII та станом на дату винесення оскарженої Постанови №1) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

В контексті наведеного доцільно звернути увагу на те, що аналогічне правове регулювання діяло і станом на час відкриття виконавчого провадження у виконавчому провадженні ВП №35673348 (03.12.2012р.).

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.28 Закону України № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Тобто, норми Закону України №1404-VIII (у редакції Закону України №2475-VIII) станом на момент прийняття Постанови №1 не встановлюють залежності між прийняттям постанови про стягнення виконавчого збору та обставинами вчинення державним виконавцем дій по здійсненню примусового стягнення з боржника в межах виконавчого провадження, оскільки законодавчо прямо визначається обов`язок державного виконавця прийняти постанову про стягнення виконавчого збору одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Більше того, на це вказує і та обставина, що розмір виконавчого збору законодавчо поставлений у залежність від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від суми, яка є фактично стягнутою в межах виконавчого провадження.

Таким чином, як ч.1 ст.28 Закону України №606-XIV (в редакції, чинній на момент відкриття ВП №35673348 03.12.2012р.), так і ч.1 ст.27 Закону України №1404-VIII (у редакції Закону України №2475-VIII), не ставлять можливість застосування санкцій у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу.

Відповідно до ч.5 ст.27 Закону України № 1404-VIII (у редакції Закону України №2475-VIII) виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (ч.9 ст.27 Закону України № 1404-VIII (у редакції Закону України №2475-VIII)).

Згідно з п.9 ч.1 ст.39 Закону України № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до установлених рішенням Київського районного суду міста Полтави від 25.01.2023р. у справі №642/1382/22 обставин за період 09.04.2013р.-09.10.2017р. (тобто хронологічно після прийняття рішення про відкриття виконавчого провадження ВП №35673348 03.12.2012р.) заявником було сплачено на користь ПАТ «Укрсоцбанк» - 265.638,58грн., 10.297,10грн., 26.557,55грн., 7.150,00грн., тобто у повному обсязі виконані зобовязання за рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 13.04.2011р. стосовно заборгованості за договором № 835/10-27/15/8-086 від 24.06.2008 року.

Відтак, виконавчий документ у межах спірних правовідносин хоча і був виконаний заявником як боржником самостійно без участі, впливу та примусу державного виконавця, але вже після відкриття виконавчого провадження по ВП №35673348.

На подальший розвиток положень Закону України «Про виконавче провадження» Міністерством юстиції України було прийнято Інструкцію з організації примусового виконання рішень (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02.04.2012р. за №489/20802; далі за текстом Інструкція №512/5).

За змістом пункту 8 розділу ІІІ Інструкції №512/5 стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Відтак, у випадках передбачених чинним законодавством, після повернення виконавчого документа або закриття виконавчого провадження, якщо виконавчий збір не було стягнуто, відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору є обов`язком, а не правом державного виконавця.

Наведений висновок узгоджується із позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30.06.2021 у справі №460/2478/19, та був підтриманий у вже згаданій постанові Верховного Суду від 24.12.2021 у справі №640/4599/21, а також у постанові від 25.05.2023 у справі №420/1233/19.

Отже, у межах спірних правовідносин стягнення виконавчого збору не залежить від здійснення державним виконавцем виконавчих дій в межах відповідного виконавчого провадження.

Натомість, навіть за відсутності заходів з примусового виконання після завершення виконавчого провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у державного виконавця наявний обов`язок винести постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 10% від суми стягнення за виконавчим документом.

За висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18 та постанови Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №400/4023/19 обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Однак, на момент прийняття субєктом владних повноважень Постанови №1 діяла нова редакція Закону України №1404-VIII (у редакції Закону України №2475-VIII від 28.08.2018), з аналізу правових норм якого вбачається, що виконавчий збір є обов`язковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби та розмір якого становить 10 відсотків суми, що підлягала примусовому стягненню.

Положення ст.58 Конституції України є незастосовними відносно даного конкретного випадку, позаяк умови справляння виконавчого збору як на момент прийняття рішення про відкриття виконавчого провадження ВП №35673348 (03.12.2012р.), так і на момент прийняття субєктом владних повноважень оскарженої Постанови №1 були однаковими за змістом і передбачали обчислення розміру виконавчого збору як 10 % суми, що підлягала примусовому стягненню, а не як 10% суми, що була стягнута, а тому правове становище заявника станом на 03.12.2012р. порівняно з станом на 20.01.2022р. не зазнало взагалі жодного погіршення.

Викладені у тесті даного судового акту тлумачення змісту ч.1 ст.27 Закону України № 1404-VIII (у редакції Закону України №2475-VIII та ч.1 ст.28 Закону України від 21.04.1999р. №606-ХIV "Про виконавче провадження" є цілком релевантними правовим висновкам постанови Верховного Суду від 01.08.2024р. по справі №640/11506/21, котрі підлягають застосуванню у справі згідно з ч.5 ст.242 КАС України як останні у часі правові позиції Верховного Суду.

Вирішуючи спір за епізодом вимоги заявника про скасування Постанови №2, суд зазначає, що згідно з ч.2 ст.42 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Згідно з ч.3 ст.42 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На подальший розвиток положень ч.3 ст.42 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" Міністерством юстиції України було видано наказ від 29.09.2016р. №2830/5 «Про встановлення Видів та розмірів витрат виконавчого провадження» (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30.09.2016р. за №1300/29430).

Відповідно до п.2 Розділу VI Інструкції №№512/5 витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Так, мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).

Суд відзначає, що у межах спірних правовідносин постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження по ВП №35673348 не оскаржувалась, юридичної сили не припиняла до настання моменту закінчення виконавчого провадження, у ході цього виконавчого провадження державним виконавцем приймались рішення з приводу ходу виконавчого провадження.

Згідно із сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21 стандартами доказування обставин спору: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

Суд відмічає, що у силу ч.4 ст.44, ч.2 ст.78, ч.3 ст.78, п.4 ч.5 ст.160, п.5 ч.5 ст.160, ч.4 ст.161, ч.4 ст.162 КАС України обовязок повідомлення суду усіх обставин справи та підтвердження доводів про існування цих обставин відповідними доказами покладений, насамперед на учасників справи сторони спору.

Окрім того, суд згідно з ч.4 ст.9 КАС України обтяжений законодавцем обовязком встановити обєктивну істину у кожному спорі за власною ініціативою безвідносно до стану виконання учасниками справи сторонами спору згаданого вище процесуального обовязку.

У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 06.06.2024р. у справі №400/1217/23: 1) Обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі; 2) Позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності; 3) обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається. При цьому підставу позову повинен довести саме позивач. Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви. В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів.; 4) Посилання позивача на те, що в силу вимог частини другої статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Суд відмічає, що у межах спірних правовідносин заявник не оскаржує розрахункової правильності розміру обчислених субєктом владних повноважень у Постанові №2 витрат виконавчого провадження у 169,00грн.

Ініційований заявником спір стосується виключно питання права відносно заперечення заявником як боржником у межах виконавчого провадження обовязку проводити оплату витрат виконавчого провадження у разі добровільного та самостійного виконання виконавчого документа поза межами виконавчого провадження.

Натомість суд відмічає, що оскільки постанова субєкта владних повноважень про відкриття виконавчого провадження по ВП №35673348 позивачем не оскаржувалась, у межах виконавчого провадження ВП №35673348 субєктом владних повноважень здійснювалось використання автоматизованої системи виконавчого провадження та виносились відповідні постанови, то обовязок заявника з приводу оплати витрат виконавчого провадження у сумі 169,00грн. слід кваліфікувати у якості неспростованого у межах справи №520/33836/23.

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк під час реалізації управлінської функції контролю у галузі примусового виконання судових актів із достатньою повнотою установив обставини фактичної дійсності стосовно виконання виконавчого документу, прийняв Постанову №1 та Постанову №2 без порушення прав (інтересів) заявника як боржника у виконавчому провадженні, не припустився помилки у тлумаченні змісту належної норми права, унаслідок чого реально вчинене управлінське волевиявлення (як у формі Постанови №1, так і у формі Постанови №2) узгоджується як із дійсним змістом нормативного регламентування, так і із дійсними обставинами спірних правовідносин.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову як в частині вимог про скасування Постанови №1 та Постанови №2, так і в частині вимог про скасування постанов про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання Постанови №1 та з примусового виконання Постанови №2.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Окремо суд відзначає, що витребувані судом від суб"єкта владних повноважень докази підлягають врахуванню пі час вирішення спору по суті, бо були витребувані саме за ініціативою суду у порядку ч.4 ст.9 КАС України. Доводи відзиву на позов суб`єкта владних повноважень та відповіді на відзив урахуванню та оцінці не підлягають, позаяк перший із згаданих процесуальних документів був поданий поза межами визначеного судом строку без заяви про продовження установленого судом процесуального строку, а другий взагалі не передбачений ч.1 ст.269 КАС України.

Разом із тим, виключення цих процесуальних документів з матеріалів судової справи унеможливлено приписами ч.2 ст.19 Конституції України та положеннями КАС України, котрі не містять відповідних приписів.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.118-121, 241-246, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Поновити строк на звернення до суду із вимогами у справі №520/33836/23.

Продовжити строк усунення недоліків в оформленні позову згідно з ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28.11.2023р. у справі №520/33836/23 до 14.12.2023р.

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко