Справа № 160/24031/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

23 вересня 2024 року Справа № 160/24031/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Державної установи Центр пробації (04050, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, 81, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

04 вересня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі позивач) до Державної установи Центр пробації (далі відповідач), яка надійшла в підсистемі «Електронний Суд» та в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Державної установи «Центр пробації» (Код , юридична адреса: 04050, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, буд. 81) щодо застосування з 29 січня 2020 по 31 грудня 2022 року розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, премії, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням з неї, тобто без врахування положень пункту 4 постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції чинній з 29.01.2020).;

- зобов`язати Державну установу «Центр пробації» (Код , юридична адреса: 04050, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, буд. 81) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) з 29 січня 2020 року по 31 грудня 2022 року грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористану відпустку при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, премії, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби та звільненням з неї, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020, встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 р., встановленого законом України «Про державний бюджет на 2022 рік» станом на 01.01.2022 на відповідні тарифні коефіцієнти, з урахуванням раніше виплачених сум.

Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу усіх належних до сплати коштів в період з 29 січня 2020 по 31 грудня 2022 року

Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/24031/24 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року визнано неповажними підстави пропуску строку звернення до суду у справі 160/24031/24, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду відмовлено, позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи Центр пробації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху, запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали усунути недоліки позовної заяви.

16 вересня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заяву про усунення недоліків позовної заяви, яка надійшла від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд» та клопотанням про поновлення строку звернення до суду.

Вирішуючи вказане клопотання суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, перебіг строку для звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не може визнаватися поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Доводи клопотання щодо позовних вимог за період з 29.01.2020 року по 18.07.2022 року є безпідставними, оскільки дублюють висновки суду, наведені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.

Щодо позовних вимог за період з 19.07.2022 року позивач зазначає, що лише 15.07.2024 року від колеги дізнався що відповідач невірно нараховував грошове забезпечення своїм працівникам, в цей же день позивач ознайомився з судовою практикою та став обізнаний про порушення своїх прав. Також вказує, що при звільненні не одержував документа про виплату всіх сум при звільненні. Представник позивача направив відповідачу адвокатський запит і з листом відповідача від 30.08.2024 року позивач отримав розрахункові листи за спірний період, однак без зазначення складових окладів. На момент звільнення позивачем не одержано письмового повідомлення про те, який розмір прожиткового мінімуму був застосований при розрахунку грошового забезпечення позивача. Остаточно про порушення своїх прав позивач дізнався з листа відповідача від 30.08.2024 року, коли позивачу повідомлено конкретний розмір прожиткового мінімуму, що було використано при виплаті позивачу грошового забезпечення.

Суд повторно зазначає, що як згідно ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, так і згідно ст. 233 Кодексу законів про працю України строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Доводи позивача побудовані на твердженні стосовно стану власної обізнаності про порушення своїх прав, що має суб`єктивний характер та залежить від поведінки конкретної особи. Для виключення можливих зловживань правами законодавець альтернативно передбачив дату початку перебігу строку звернення до суду або як день обізнаності позивача про свої права, або як день, коли позивач повинен був дізнатися про такі порушення. Останній варіант стосується обставин, що мають об`єктивний характер, не залежать від волі особи. В разі існування таких обставин строк звернення до суду розпочинається саме з в зв`язку з їх настанням незалежно від усвідомлення особою таких обставин. Тобто, достатньо встановити, що особа «повинна була дізнатись» про порушення своїх прав.

Такою є визначена законодавцем система правового врегулювання спірних правовідносин. Такою ж є і практика Верховного Суду. Наприклад, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі №580/12642/23 вказано наступне: порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

При цьому, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Позивач не врахував, що висновок суду про залишення позовної заяви без руху зумовлений констатацією факту настання події, в зв`язку з якою позивач саме повинен був дізнатись про порушення своїх прав. Як наслідок, доводи позивача про те, що він все ж не дізнався про порушення своїх прав в зв`язку з такою подією не спростовують та в цілому є нерелевантними висновку суду про те, що він саме повинен був дізнатися про порушення своїх прав. Позивач не навів жодної конкретної тези, в зв`язку з якою він не є таким, що повинен був дізнатись (а не фактично дізнався) про порушення своїх прав за обставин, про які вказав суд.

В зв`язку з цим суд повторює, що позивач проходив саме публічну службу. Як наслідок, складові його грошового забезпечення є нормативно визначеними, а їх конкретний розмір встановлений або законодавством (визначення розмірів окладів за посадою та за військовим званням, розмір надбавки за вислугу років), або безпосередньо роботодавцем в наказі про призначення на посаду (розмір премії та інших надбавок). Отже, кожен акт виплати позивачу грошового забезпечення є нормативно врегульованим, відповідне законодавство має загальнодоступний характер. Більш того, суд критично ставиться до позиції позивача, яка зводиться до того, що проходячи службу з 2004 року він не був обізнаний із законодавством, яке регулює проходження такої служби.

Обставини згідно ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України щодо позивача не настали, оскільки позивач не отримував письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. При цьому судом вже констатовано, що строк звернення до суду з цим позовом розпочався раніше.

Стаття 234 Кодексу законів про працю України також альтернативно використовує категорії «наказ про звільнення» (отриманий позивачем за межами річного строку, що передує дню звернення до суду) та «повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні» (яке в наявній юридичній ситуації відсутнє). Суд підкреслює, що саме законодавством встановлено події, в зв`язку з якими розпочинається перебіг відповідного строку. Відповідно, ненастання події свідчить про ненастання наслідків, які зумовлюються такою подією. При цьому суд повторює, що такі доводи фактично полягають в тому, що строк звернення до суду мав би розпочатись вдруге для ситуації позивача: вперше при отриманні позивачем грошового забезпечення (ще в 2022 році), а вдруге коли позивачу було б вручено відповідне повідомлення. Подібне правозастосування суперечить засаді правової визначеності, адже строк звернення до суду розпочинається лише один раз при настанні події, яка була першою (або особа дізналась чи повинна була дізнатись про порушення своїх прав, або отримала згадане повідомлення).

Посилання позивача на те, що відповідач не інформував його про порядок визначення розмірів його окладів (адже саме з ними, а не з іншими щомісячними складовими грошового забезпечення, пов`язане порушене право позивача) на вищевикладені обставини не впливає, оскільки для застосування встановленого законодавством правила поведінки (початок перебігу строку звернення до суду) настали відповідні обставини (подія, яка свідчить, що позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав виплата грошового забезпечення, що є нормативно визначеним).

Позивач також посилався на проживання та роботу на території Криворізького району, що зазнає регулярних обстрілів.

Сам факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки, у зв`язку із запровадження такого, не може безумовно вважатись поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 29.09.2022 по справі №500/1912/22.

Отже, належить перевірити відповідні обставини та їх значущість для можливості позивача своєчасно звернутися до суду

Суд визнає встановленою обставину проживання позивача на відповідній території, а також визнає загальновідомою обставиною її регулярних обстрілів, проблем з постачанням електроенергії, періодичних оголошень сигналів «Повітряна тривога», що дійсно впливає на можливість особи своєчасно звернутися до суду.

Водночас, належить співставити інтенсивність такого впливу із тривалістю пропущеного строку звернення до суду. Суд констатував, що строк звернення до суду пропущений на понад рік (більше 14 місяців). При цьому цим 14 місяцям передувало продовження строку звернення до суду на понад пів року в зв`язку з дією карантину. Як наслідок, позивач оспорив виплати, здійснені у серпні 2022 року у вересні 2024 року.

Суд констатує, що навіть зважаючи на обставини, на які посилався позивач, вони не є такими, що самі по собі, без інших обставин, можуть розумним чином виправдати настільки суттєвий пропуск строку звернення до суду. При цьому відповідні негативні обставини існували разом з обставинами, які сприяли своєчасному зверненню до суду можливість скористатися професійною правничою допомогою, можливість звернутися до суду за допомогою підсистеми «Електронний Суд», існування дистанційних засобів зв`язку тощо. Хоча використання цих обставин і мало певні обмеження в зв`язку з обстрілами та припиненням електропостачання, сигналами «Повітряна тривога» та ін., слід зважати на загальну тривалість пропущеного строку звернення до суду, про що вказано вище. Наявна затримка є очевидно невідповідною тривалості та інтенсивності негативних обставин, існування яких судом констатовано, однак не визнано як пропорційне допущеному пропуску строку звернення до суду.

Отже, суд визнає зазначені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду неповажними, а отже відмовляє в задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пунктів 1, 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, у разі якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк; у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суддя дійшов висновку, що позовну заяву належить повернути в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 року по 31.12.2022 року.

В зв`язку з перебуванням судді Боженко Н.В. у відрядженні, ухвала постановлена в перший робочий день судді.

Керуючись ст. ст. 122, 123, 167, 169, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Визнати неповажними підстави пропуску строку звернення до суду по справі 160/24031/24.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи Центр пробації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 року по 31.12.2022 року - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати позивачеві.

Роз`яснити, що згідно з ч. 8 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко