Справа № 300/5322/23
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2024-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/5322/23 пров. № А/857/5917/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року (головуючий суддя Бобров Ю.О., м. Івано-Франківськ) по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Європа Транс Агро» до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Європа Транс Агро» звернулося в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування постанови від 25.07.2023 №010565.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу державного нагляду (контролю) в Івано-Франківській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу від 25.07.2023 №010565.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Державна служба України з безпеки на транспорті оскаржила його в апеляційному порядку, просить рішення суду скасувати і у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивач оскаржив до суду постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу Відділу державного нагляду (контролю) в Івано-Франківській області від 25.07.2023 № 010565

Дане правопорушення зафіксоване під час здійснення рейдової перевірки транспортного засобу, за результатами перевірки було складено відповідний акт від 30.05.2023 року за № 030486.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту визначена Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі - Порядок № 1567).

Пунктом 15 Порядку № 1567 визначено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно:

- наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом;

- додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону;

- додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) (далі - Європейська угода);

Статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» обумовлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством;

З аналізу вищевикладеного слідує, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів фактично не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено на необхідність наявності в тому числі інших документів, передбачених законодавством. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 лютого 2020 року по справі № 820/4624/17.

Статтею 2 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України «Про транспорт», «Про дорожній рух», чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.

Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340 «Про затвердження Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів» (далі Наказ) зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 14.09.2010 за № 811/18106, затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів.

Пунктом 6.1 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв визначено, що автобуси, які використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км., вантажні автомобілі з повного масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Згідно пункту 7.1. Органи, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху проводять перевірку встановленого режиму праці та відпочинку водіїв відповідно до законодавства України.

Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24 червня 2010 року № 385, затверджено Інструкцію з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті.

Як зазначено у пункті 3.3. Інструкції № 385, водій транспортного засобу обладнаного тахографом:

забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа;

своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання;

використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом.

має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР або картку водія, роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Згідно з пунктами 3.5, 3.6 розділу III Інструкції № 385 перевізники:

- забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий).

- зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку - протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії;

- аналізують інформацію щодо дотримання режимів праці та відпочинку водіїв, отриману за допомогою тахографа, а в разі виявлення порушень вживають заходів щодо недопущення та запобігання виникненню їх в подальшому.

Перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку:

правильності роботи тахографа та відповідності його типу згідно із законодавством (обов`язковість установлення тахографа певного типу - аналоговий або цифровий, позначка затвердження типу згідно з ЄУТР);

наявності та цілісності таблички тахографа та його пломб, а також маркування таблички та пломб тахографа знаком ПСТ, внесеним до Переліку;

дотримання вимог щодо періодичності проведення перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, а також перевірки тахографа;

дотримання вимог щодо періодів роботи та відпочинку водіїв та їх відповідність параметрам руху, зареєстрованим тахографом;

наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа;

строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.

За результатами перевірки та адаптування тахографа до транспортного засобу ПСТ оформлює у двох примірниках протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу за формою, наведеною в додатку 1.

Системний аналіз цих норм свідчить, що вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн, які використовується суб`єктами господарювання для внутрішніх перевезень вантажів в обов`язковому порядку повинні бути обладнані діючим та повіреним тахографом. А для водія такого автомобіля, крім оформлення документів, визначених статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», обов`язковою також є наявність протоколу про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в Постанові Вищого адміністративного суду України від 29 березня 2017 року № К/800/16628/15 у справі № 813/5710/14.

Враховуючи наведені доводи позивачем не було вжито всіх від нього залежних заходів для недопущення господарського правопорушення.

В ухваленому рішенні підставою скасування оскаржуваної постанови суд першої інстанції зазначив: «При цьому, з матеріалів справи вбачається, що водієм транспортного засобу ОСОБА_1 було надано до перевірки товарно-транспортної накладну №2464 від 30.05.2023, з якої чітко можна встановити, що перевізником є філія «Городищенська» приватної науково-виробничої компанії «Інтер бізнес», про що було зазначено посадовими особами відповідача в акті перевірки

Таким чином, з урахуванням письмових доказів, долучених до матеріалів справи, суд дійшов висновків, що ТОВ «Європа Транс Агро» не є перевізником в розумінні ст.1 Закону №2344-111, а події, описані у вищезгаданому акті перевірки та постанові про застосування адміністративно-господарського штрафу не стосуються позивача».

Однак, апелянт вважає такі висновки помилковими, з огляду на наступне.

Так приписами статті 60 Закону «Про автомобільний транспорт» передбачено наявність спеціального суб`єкта відповідальності - автомобільного перевізника.

Відповідно до статті 1 Закону «Про автомобільний транспорт»:

автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 затверджено Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, (далі- Правила № 363).

Згідно з визначеннями, наведеними у главі 1 Правил № 363: перевізник - фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.

Згідно зі статтею 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Зазначені переліки суб`єктів є вичерпними відповідно для цивільних і господарських відносин, що свідчить про те, що окрім цих суб`єктів ніхто інших не може самостійно вступати у цивільні чи господарські відносини.

Відповідно до статті 95 Цивільного кодексу України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій.

Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Так згідно статті 80 Цивільного кодексу України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Відповідно до статті 95 Цивільного кодексу України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру.

Виходячи із вищенаведених положень ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину функцій.

Філія має наступні юридичні ознаки:

- наділяється майном юридичної особи, що їх створила;

- діє на підставі затвердженого юридичною особою положення;

- керівники філій призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності.

Крім цього, філії підлягають обов`язковій державній реєстрації, а також для здійснення фінансових операцій можуть відкривати рахунки в банках.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання є: господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Також, згідно приписів частини 1 статті 62 Господарського кодексу України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підприємства можуть відкривати рахунки в установах банків через свої відокремлені підрозділи відповідно до закону (частина 4 статті 64 Господарського кодексу України).

У Законі України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» міститься визначення поняття відокремлений підрозділ, яким є філія, інший підрозділ юридичної особи, що знаходиться поза її місцезнаходженням та виробляє продукцію, виконує роботи або операції, надає послуги від імені юридичної особи, або представництво, що здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи.

Отже, враховуючи наведені положення Господарського, Цивільного кодексів та Закону, відокремлені підрозділи не є юридичними особами і беручи до уваги вищевказане, вони не відносяться до самостійних учасників цивільних (господарських) відносин.

Відтак суб`єктами відповідальності за статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» є автомобільні перевізники - суб`єкти господарювання.

Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Філія «Городищенська» приватно наукової-виробничої компанії «Інтербізнес» не є юридичною особою, отже не є та не може бути автомобільним перевізником в розумінні статті 1 Закону «Про автомобільний транспорт».

Отже судом першої інстанції в рішенні було допущено неправильне застосування норм матеріального права, вважаючи що в спірних правовідносинах автомобільним перевізником є Філія «Городищенська» приватно наукової-виробничої компанії «Інтербізнес», оскільки це прямо суперечить статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», де чітко дано визначення поняття автомобільного перевізника - як фізичну або юридичну особу, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно аналізу судових рішень які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень винесення Укртрансбезпекою постанов щодо філій тягне за собою задоволення таких позовних заяв та відповідно скасування постанов про застосування адміністративно-господарських штрафів з підстав безпідставного віднесення Філії до кола автомобільних перевізників, оскільки остання являється відокремленим структурним підрозділом без статусу юридичної особи, а отже в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт» не є автомобільним перевізником та не може нести такий вид відповідальності як застосування адміністративно господарського штрафу.

Отже, судом першої інстанції було допущено помилкові висновки в справі, що Філія «Городищенська» приватно наукової-виробничої компанії «Інтербізнес» є в даних правовідносинах автомобільним перевізником.

В багатьох постановах Верховного суду в справах щодо оскарження постанов Укртрансбезпеки, міститься висновки, щодо процедури реалізації Укртрансбезпекою своїх повноважень з притягнення саме суб`єктів господарської діяльності до відповідальності, передбаченої абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», у разі ненадання всіх документів, визначених статтею 48 указаного Закону, так в постановах касаційними судами зазначається, що «Згідно зі статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами». Такі висновки містяться в постановах Верховного суду від 07.12.2023 в справі № 620/18215/21, від 28.12.2023 у справі № 300/4673/22, від 31.10.2023 у справі №440/17062/21, від 23.08.2023 у справі № 600/1407/22-а, від 06.09.2023 у справі №120/5064/22, від 12.10.2023 у справі № 280/3520/22.

Отже визначення автомобільного перевізника міститься у статті 1 Закону № 2344-ІП та означає фізичну або юридичну особу, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Відповідач не погоджується з висновками суду першої інстанції, що оформлення тимчасового реєстраційного талону в разі передачі транспортного засобу іншій особі не є обов`язковим, оскільки:

так під час перевірки 30.05.2023 р. водій транспортного засобу надав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля Scania, державний номерний знак НОМЕР_1 , згідно якого власником транспортного засобу був ТзОВ «Європа Транс Агро», жодних документів які б підтверджували передачу вказаного транспортного засобу в законне користування іншим юридичним чи фізичним особам не було у водія під час перевірки, а відповідно до положень статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» вбачається, що документ, який засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, для автоперевізника є обов`язковим документом для здійснення перевезень вантажів.

Правова позиція щодо необхідності оформлення тимчасового реєстраційного талону на транспортний засіб, який передано в тимчасове законне користування іншим особам, висловлена Верховним Судом у постанові від 20.12.2018 року по справі № 804/8740/16.

Також в постанові Верховного суду від 19.03.2020 у справі № 823/1199/17, зазначено, що колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції, що оскільки відповідачем в ході перевірки встановлено факт здійснення водієм перевезень на ТЗ, який належав позивачу згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, без оформлення документів передбачених Законом України «Про автомобільний транспорт», то оскаржувані постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про автомобільний транспорт є правомірними та не підлягають скасуванню.

Аналогічні правові позиції відображені в постановах Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2022 року у справі 580/10957/21, від 27 жовтня 2022 у справі № 640/39442/21; від 27 грудня 2022 у справі № 320/2345/21; від 13.12.2022 у справі № 640/27071/21, постановах Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.02.2023 у справі № 120/5064/22, від 04.04.2023 у справі № 120/7423/23, від 21.12.2022 у справі № 600/1841/22-а, від 14.02.2023 у справі № 120/6252/22, від 10.04.2023 у справі № 120/5434/22, від 22.02.2023 у справі № 120/7447/22, від 14.03.2023 у справі № 120/6163/22, в постановах Другого апеляційного адміністративного суду від 21.12.2021 у справі №440/4610/21, від 03.10.2022 у справі № 440/11664/21, від 24.11.2022 у справі № 440/17817/21, в постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 15.03.2023 у справі № 280/1903/22, в постановах П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.04.2023 у справі № 420/3937/22, від 17.05.2022 у справі № 400/4461/21, від 17.03.2023 у справі № 420/4335/22.

Також, аналогічні правові позиції, щодо обов`язкової наявності згідно з вимогами статей 39,48 Закону України «Про автомобільний транспорт» для транспортних засобів, що перебувають, зокрема у користуванні у фізичних чи юридичних осіб, такого реєстраційного документу, як тимчасовий реєстраційний талон на транспортний засіб, відображені в постановах Восьмого апеляційного адміністративного суду, а саме:

- постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від ЗО травня 2023 року в справі № 380/14115/22;

- постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від ЗО травня 2023 року в справі № 300/3321/22;

- постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2023 року в справі № 607/16771/22;

Окрім того, уповноважена особа позивача була проінформована Відділом завчасно під розписку 29 червня 2023, про розгляд справи по Акту перевірки від 30 травня № 030486 на 25 липня 2023. Жодних заперечень щодо встановлених порушень в Акті перевірки, чи договорів оренди від позивача до Відділу на надходило.

Позивачем було подано до суду документи, які не було пред`явлено під час перевірки, ні під час розгляду справи (договори оренди). Проте наведені документи не спростовують факт відсутності встановленого порушення, оскільки обов`язок пред`являти такі документи чітко встановлений статтею 49 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Також, зазначає, що всі нові докази, які подають заінтересовані особи до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення Укртрансбезпекою належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.

Тільки такий підхід забезпечить дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника працівниками Укртрансбезпеки.

Відповідний підхід до оцінки доводів позовних заяв відображено в постанові Верховного суду у складі Касаційного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року, справа № 340/4637/22:

«В контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити з того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.

В цьому контексті основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

Натомість, нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися з розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.

При цьому, суди залишили поза увагою і без належного аналізу надані учасниками справи докази в їх сукупності, а також не оцінили належним чином: обґрунтування учасників справи щодо реальності таких доказів (виконання умов договору оренди транспортного засобу з екіпажом щодо щомісячної сплати орендної плати); суперечності у договорі перевезення в частині вантажу, який перевозився (цегла, насіння соняшника чи пшениця); відсутність заперечень водія транспортного засобу в момент оформлення порушення щодо визначеного посадовими особами відповідача особи перевізника у спірних правовідносинах; інших доводів учасників справи».

В постанові від 29.01.2020 у справі № 814/1460/16 Верховний Суд наголосив на тому, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності), суд також вказав що доказів того, що водієм надавався відповідний документ на момент перевірки немає.

Пред`явлений позивачем до суду першої інстанції документи (договори оренди транспортного засобу), які були відсутні на час проведення перевірки, не можуть братися до уваги, оскільки такі не могли бути враховані під час прийняття оспорюваної постанови відповідача. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 420/3371/21, де суд касаційної інстанції зазначив, що позивачем подано до суду документи, які не було пред`явлено під час перевірки, Верховний суд наголосив, що обов`язок пред`являти такі документи чітко встановлений статтею 49 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Враховуючи вищевикладене, вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та недотриманням норм процесуального права, судом неповно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, що є підставами для його скасування.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до направлення на рейдову перевірку №012951 від 25.05.2022 року Відділу державного нагляду (контролю) в Черкаській області, посадових осіб відповідача направлено для проведення перевірки з 29.05.2023 по 04.06.2023.

30.05.2023 посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) в Черкаській області складено акт №030486 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, відповідно до якого водієм ОСОБА_1 на автодорозі Н-01 на автомобілі Scania G420, номерний знак НОМЕР_2 , що належить ТОВ «Європа Транс Агро», порушено вимоги наказу Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010 року, наказу Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 № 385 та абз. 3 ч.1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» на момент проведення перевірки відсутні документи визначені ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме у водія відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.

Також, у зазначеному акті вказано, що згідно ТТН автомобільним перевізником є філія «Городищенська» приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» (а.с. 8).

За результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, Відділом державного нагляду (контролю) в Івано-Франківській області Державної служби України з безпеки на транспорті винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 25.07.2023 №010565, відповідно до якої ТОВ «Європа Транс Агро» притягнуто до відповідальності відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» та застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 грн.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;

послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

Відповідно до ч. 11 ст. 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, зокрема, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом встановлено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 року №1567 (далі Порядок №1567).

Відповідно до п. 2 Порядку №1567 державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Згідно п. 15 Порядку 1567, під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення вантажів.

Відповідно до ст. 48 Закону, автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

Таким чином, перелік необхідних документів не є вичерпним, оскільки у ст. 48 Закону визначено, що законодавством можуть бути передбачені інші документи необхідні для внутрішніх перевезень вантажів.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Згідно статті 50 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та НОМЕР_4 транспортні засоби спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е, Scania G420, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , номер шасі, рами НОМЕР_5 та напівпричіп-цистерна для транспортування кормів Feldbiner FF B KIP 40.3, номерний знак НОМЕР_6 , номер шасі НОМЕР_7 перебувають у власності ТОВ «Європа Транс Агро».

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що між ТОВ «Європа Транс Агро» (орендодавець) та приватною науково-виробничою компанією «Інтербізнес» в особі філії «Городищенська» приватної науково-виробничої компанії «Інтербізнес» (орендар) укладено договір оренди транспортних засобів від 01.05.2023 №ЄТА-ФГРДІН-05/23-ТЗ, відповідно до якого позивач зобов`язується передати у платне користування транспортні засоби, спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е, Scania G420, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , номер шасі, рами НОМЕР_5 , а згідно договору про оренду транспортних засобів між вказаними сторонами від 23.03.2022 - транспортні засоби, зокрема, напівпричіп-цистерна для транспортування кормів Feldbiner FF B KIP 40.3, номерний знак НОМЕР_6 , номер шасі НОМЕР_7 .

Відтак, оскільки транспортний засіб передано позивачем у тимчасове платне користування, договір оренди є чинним і недійсним не визнавався, то суд першої інстанції вважав, що саме користувач приватна науково-виробнича компанія Інтербізнес в особі філії «Городищенська» є автомобільним перевізником у розумінні Закону України №2344 у межах спірних правовідносин.

Проте, суд апеляційної інстанції з такими доводами суду першої інстанції не погоджується з наступних міркувань.

Як уже зазначалось вище відповідно до статті 1 Закону «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 затверджено Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, (далі- Правила № 363).

Згідно з визначеннями, наведеними у главі 1 Правил № 363: перевізник - фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.

Суб`єктами відповідальності за статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» є автомобільні перевізники - суб`єкти господарювання.

Згідно ч. 1 та чт. 2 ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Згідно ч. 2 ст. 39 згаданого вище Закону водій транспортного засобу зобов`язаний, зокрема мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.

Факт відсутні на момент проведення перевірки документів визначені ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме у водія відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу у даній спірній ситуації не оспорюється, а оцінці підлягає лише та обставина, який саме субґєкт господарювання повинен нести відповідальність за вказане порушення.

Під час перевірки 30.05.2023 водій транспортного засобу надав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля Scania, державний номерний знак НОМЕР_1 , згідно якого власником транспортного засобу є ТзОВ «Європа Транс Агро», жодних інших документів які б підтверджували передачу вказаного транспортного засобу в користування іншим юридичним чи фізичним особам у водія під час перевірки не було, а відповідно до положень статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» вбачається, що документ, який засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, для автоперевізника є обов`язковим документом для здійснення перевезень вантажів.

Згідно з пунктом 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом Міністерства Внутрішніх Справ України від 11.08.2010 року № 379, якщо власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортним засобом іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою (додатки 1 і 2), поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

З аналізу вказаної норми слідує, що у разі передачі права користування транспортним засобом фізичній або юридичній особі позивач повинен був звернутися до центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів за оформленням і видачею тимчасового реєстраційного документа на період дії документа, який підтверджує право користування транспортним засобом.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.12.2018 року у справі № 804/8740/16.

Відхиляючи застосування положень вказаної вище Інструкції № 379 щодо оформлення тимчасового реєстраційного талону суд першої інстанції вважав, що така є підзаконним актом і лише встановлює порядок реалізації власником транспортного засобу, який передав право користування і (або) розпорядження ним іншій особі, права на оформлення тимчасового реєстраційного талону.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, «що згідно з п.6.1 Інструкції № 379 видача тимчасових реєстраційних талонів на ТЗ проводиться працівниками Центру відповідно до вимог пунктів 16, 40 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року за №1388.

У свою чергу, абз.4 п.16 Порядку передбачає, що за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Зазначені норми права вказують на те, що тимчасовий реєстраційний талон видається виключно за бажанням власника або особи, якій передано транспортний засіб, його оформлення не є обов`язковим».

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне вказати, що положення згаданої Інструкції жодним чином не суперечать вимогам Закону України «Про автомобільний транспорт», при цьому не заперечуючи права на виготовлення тимчасового талону, слід врахувати зазначені вище вимоги статей 38 та 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» про необхідність мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством.

Крім того, покликання суду першої інстанції на положення абз.4 п.16 Порядку є некоректними, оскільки вони стосуються власника транспортного засобу - фізичної особи, а не юридичної, як у даній спірній ситуації.

Подані позивачем суду документи договори та інші, які не було пред`явлено під час перевірки та під час розгляду справи не спростовують факт відсутності встановленого порушення, оскільки обов`язок пред`являти такі документи чітко встановлений статтею 48, 49 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Також, слід зауважити, що всі нові докази, які подають заінтересовані особи до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення Укртрансбезпекою належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.

Тільки такий підхід забезпечить дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника працівниками Укртрансбезпеки.

Відповідний підхід до оцінки доводів позовних заяв відображено в постанові Верховного суду у складі Касаційного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року, справа № 340/4637/22:

В контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, слід виходити з того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.

В цьому контексті основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

Натомість, нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися з розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.

Пред`явлений позивачем до суду першої інстанції документи (договори оренди транспортного засобу), які були відсутні на час проведення перевірки, не можуть братися до уваги, оскільки такі не могли бути враховані під час прийняття оспорюваної постанови відповідача.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 420/3371/21.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає помилковим покликання суду першої інстанції на ТТН, як на підставу для задоволення позову, в якій зазначено автомобільного перевізника Філію «Городищенська» приватно наукової-виробничої компанії «Інтербізнес», оскільки така відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не є юридичною особою в розумінні вимог ЦК України та ГК України, а отже не може бути автомобільним перевізником в розумінні статті 1 Закону «Про автомобільний транспорт».

З огляду на обсяг наданих під час здійснення перевірки доказів, відповідно до яких власником транспортного засобу є позивач, відповідач дійшов правильного висновку про те, що саме він здійснював перевезення вантажу, внаслідок чого і є суб`єктом відповідальності як перевізник у розумінні вищенаведених вимог Закону.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, суд першої інстанції не вірно встановив обставини справи, не правильно застосував норми матеріального та процесуального права, відтак рішення суду першої інстанції слід скасувати, а у задоволенні позовних вимог відмовити.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну Державної служби України з безпеки на транспорті - задовольнити, скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року у справі №300/5322/23.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Європа Транс Агро» до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула