Справа № 320/26610/24
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2024-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2024 року м.Київ № 320/26610/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування постанови, -

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Тетяни Ігорівни від 05.03.2024 про закінчення виконавчого провадження №74059198.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у провадженні відповідача перебувало виконавче провадження №74059198 про зобов`язання Офісу Генерального прокурора здійснити нарахування та виплату недоплаченої щорічної премії позивачу за результатами проведеного оцінювання якості роботи прокурора Офісу Генерального прокурора за 2020 рік, враховуючи вказані в рішенні суду висновки, з урахуванням виплачених сум та з проведенням належних відрахувань згідно положень чинного законодавства на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 23.05.2023 у справі №640/21738/22. У порядку примусового виконання рішення суду боржником частково виконано вказане рішення. Відповідач, не перевіривши повноту виконання рішення суду боржником, спірною постановою від 05.03.2024 закінчив виконавче провадження №74059198, чим порушив права позивача на отримання належної заробітної плати.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами позивача, подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив про те, що судом при вирішенні спору в адміністративній справі №640/21738/22 ухвалено рішення зобов`язального характеру, в котрому не зазначено чіткої суми, яку має сплатити боржник, а зазначено лише період за час якого має бути виплачена сума. Питання розрахунку за період затримки виплати відноситься до компетенції Офісу Генерального прокурора. Орган державної виконавчої служби чи державний виконавець в його особі не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Божником виплачено стягувачу недоплачену щорічну премію за результатами проведеного оцінювання якості роботи прокурора Офісу Генерального прокурора за 2020 рік, враховуючи вказані в рішенні суду висновки, з урахуванням виплачених сум та з проведенням належних відрахувань згідно положень чинного законодавства. За таких обставин, вважаємо, що постанова державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту від 05 березня 2024 року про закінчення виконавчого провадження № 74059198 прийнята на підставі та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, та є обґрунтованою, тобто прийнята з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, відповідає критеріям, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою суду від 21.06.2024 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 04.07.2024.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами чи клопотанням про відкладення розгляду справи або розгляд справи у його відсутність не звертався.

Протокольною ухвалою суду від 04.07.2024 вирішено подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив та зазначає наступне.

ОСОБА_1 згідно з наказом заступника Генерального прокурора керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора № 1480ц від 04.11.2016, у порядку переведення з 08.11.2016 призначений на посаду прокурора другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України.

Наказом заступника Генерального прокурора керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора № 2243ц від 28.12.2019, у зв`язку із реформуванням органів прокуратури ОСОБА_1 з 02.01.2020 переведений прокурором другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора.

Згідно з наказом Генерального прокурора Офісу Генерального прокурора № 435ц від 15.03.2022, ОСОБА_1 з 26.02.2022 увільнено від виконання обов`язків прокурора у зв`язку із вступом на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період із збереженням посади.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23.05.2023 у справі №640/21738/22 зобов`язано Офіс Генерального прокурора здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 недоплаченої щорічної премії за результатами проведеного оцінювання якості роботи прокурора Офісу Генерального прокурора за 2020 рік, враховуючи вказані в рішенні суду висновки, з урахуванням виплачених сум та з проведенням належних відрахувань згідно положень чинного законодавства.

При цьому, у мотивувальній частині вказаного рішення зазначено про те, що розмір премії за наслідками оцінювання роботи позивача за 2020 рік мав бути виплачений у розмірі 272 419,20 грн, що складається із посадового окладу 75 672,00 грн х 12 календарних місяців х 30% встановленої премії наказом Офісу Генерального прокурора від 01.12.2020 №93зц., без відповідних відрахувань згідно чинного законодавства.

Різниця недоотриманої спірної премії склала 68 104, 80 грн., що вираховується з наступного: 272 419,20 грн. за 12 місяців 2020 року 204 314,40 грн. нарахованих за 9 місяців 2020 року, без відповідних відрахувань згідно чинного законодавства.

Відповідно вимог ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказане рішення набрало законної сили 14.11.2023.

Отже, факти та обставини, встановлені рішенням суду у справі №640/21738/22 є обов`язковими для інших судів і сторін у наступних справах.

31.01.2024 на виконання рішення суду позивачеві було видано виконавчий лист.

Звернувшись до Офісу Генерального прокурора щодо добровільного виконання зазначеного судового рішення, позивач отримав відмову.

У зв`язку з цим, позивач 01.02.2024 звернувся до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про відкриття виконавчого провадження.

06.02.2024 заступником начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т.І. за заявою стягувача винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №74059198.

У подальшому державним виконавцем на адресу боржника направлено вимогу від 26.02.2024, якою зобов`язано у триденний термін повідомити про стан виконання рішення суду.

На виконання постанови про відкриття виконавчого провадження Офісом Генерального прокурора на адресу відділу примусового виконання рішень Департаменту надіслано лист від 22.02.2024 № 21-350 вих-24, яким боржник повідомив про виконання рішення суду. Згідно платіжної інструкції №486 від 20 лютого 2024 року стягувачу за виконавчим документом перераховано 31 328,20 грн.

Відповідач, вважаючи перерахування боржником коштів у розмірі 31 328,20 грн на картковий рахунок стягувача виконанням рішення суду у повному обсязі, виніс постанову від 05.03.2024 про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись з правомірністю вказаної постанови, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статею 14 КАС України визначено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 14, 370 КАС України.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 372 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі Закон).

Згідно ч. 1 ст. 1 ст. 1 Закону виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Нормами ст. 5 Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Конституцією України проголошено принцип обов`язковості судового рішення, що є однією із складових принципу правової визначеності. Так, зокрема, ст. 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Норми статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 1402-VIII 02.06.2016 також регламентують обов`язковість судових рішень. Так, зокрема, ч. 2 ст. 13 зазначеного законодавчого акта визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Європейського суду з прав людини у своїх рішення також неодноразово наголошував, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Якщо вбачати у ст. 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 р.).

Вказаний принцип закріплений також в українському законодавстві про виконавче провадження. Так, зокрема, одними з основних засад виконавчого провадження, визначеними Законом, є обов`язковість виконання рішень та розумність строків виконавчого провадження (ч. 1 ст. 2 Закону).

Зазначені засади узгоджуються з обов`язками виконавців, встановленими нормами ст. 18 Закону. Так, ч. 1 зазначеної статті передбачає, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

При цьому згідно ч. 4 ст. 18 Закону вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону, за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Частина 4 ст. 19 Закону передбачає обов`язок сторін виконавчого провадження невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

При цьому нормами ч. 2 ст. 63 Закону передбачено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

На підставі проведеного правового аналізу законодавчих норм, що регламентують порядок забезпечення виконання рішення суду, суд дійшов висновку, що державний виконавець має вживати усі передбачені Законом заходи щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також фіксацію всіх виконаних дій у виконавчому провадженні, оцінювати чи виконані всі дії, передбачені рішенням. Це може включати стягнення суми боргу або виконання обов`язків (передача майна, виконання робіт).

Отже, ці обов`язки спрямовані на забезпечення справедливого і своєчасного виконання судових рішень.

З матеріалів справи вбачається, що виконавчий документ, а саме виконавчий лист №640/21738/22, виданий 31.01.2024 Київським окружним адміністративним судом, містить вимогу зобов`язального характеру про нарахування та виплату ОСОБА_1 недоплаченої щорічної премії за результатами проведеного оцінювання якості роботи прокурора Офісу Генерального прокурора за 2020 рік, враховуючи вказані в рішенні суду висновки, з урахуванням виплачених сум та з проведенням належних відрахувань згідно положень чинного законодавства.

Суд звертає увагу, що вказаний виконавчий лист містить застереження щодо обов`язкового врахування боржником висновків суду, викладених у рішенні.

І дане застереження мало бути враховано й відповідачем під час аналізу виконавчого листа, огляду документів, що підтверджують виконання рішення (квитанції, акти виконаних робіт тощо) та оцінки повноти виконання судового рішення.

Так, у рішенні №640/21738/22 суд висновив, що різниця недоотриманої спірної премії склала 68 104, 80 грн, що вираховується з наступного: 272 419,20 грн за 12 місяців 2020 року 204 314,40 грн нарахованих за 9 місяців 2020 року, без відповідних відрахувань згідно чинного законодавства.

Відтак, вказаний висновок суду обов`язково мав бути врахований боржником при нарахуванні та виплаті різниці недоотриманої позивачем спірної премії за 2020 рік.

Відповідно, врахування цього висновку боржником при виконанні судового рішення мало бути перевірено відповідачем, оскільки врахування висновків суду є невід`ємною частиною зобов`язання, покладеного на боржника.

Отже, здійснені Офісом Генерального прокурора нарахування та виплата ОСОБА_1 недоплаченої щорічної премії за результатами проведеного оцінювання якості роботи прокурора Офісу Генерального прокурора за 2020 рік у розмірі 31238,20 грн суперечить встановленому судом обов`язку боржника враховувати, вказані в рішенні суду висновки, зокрема, у частині суми недоотриманої спірної премії у розмірі 68 104, 80 грн, що не може вважатися належним та повним виконанням рішення суду.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача, що обрахунок розміру грошової компенсації за невикористану відпустку відноситься до дискреційних повноважень роботодавця в контексті неможливості надавати оцінку правильності проведення такого розрахунку державним виконавцем або судом, оскільки таке не може слугувати виправданням свавілля суб`єкта владних повноважень та сприяти неможливості захисту прав позивача.

Тим більше, відсутність у резолютивній частині рішенні суду конкретно визначеного розміру грошової компенсації не є свідченням наявності права боржника проводити такий розрахунок у довільному порядку.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду даної адміністративної справи судом встановлено відсутність доказів повного виконання боржником виконавчого листа №640/21738/22, виданого 31.01.2024 Київським окружним адміністративним судом та порушення відповідачем вимог Закону щодо обов`язку здійснювати контроль, надавати оцінку та перевіряти повноту виконання судового рішення боржником, що призвело до хибного висновку відповідача про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження №74059198.

Суд звертає увагу, що виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Так, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбаченістаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободгарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа «Сук проти України» та інші).

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх. Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Згідно з частиною 1 статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про визнання протиправною та скасування постанови заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 від 05.03.2024 про закінчення виконавчого провадження №74059198.

Отже, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

З наявної у матеріалах справи квитанції вбачається, що позивачем під час звернення до суду з вказаними позовом було сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 гривень.

Таким чином, беручи до уваги норми ч. 1 та 3 ст. 139 КАС України та розмір задоволених позовних вимог, суд приходить до висновку, що на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 гривень.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Тетяни Ігорівни від 05.03.2024 про закінчення виконавчого провадження №74059198.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (код ЄДРПОУ - 00015622, вул.Городецького, буд.13, м.Київ, 01001) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211 (одна тисячі двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення .

Суддя Лисенко В.І.