Справа № 160/5138/24
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2024-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 вересня 2024 року м. Дніпросправа № 160/5138/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Щербака А.А., Баранник Н.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 травня 2024 року (суддя 1-ї інстанції Бондар М.В.) в адміністративній справі №160/5138/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

23.02.2024 ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач-2), в якій з урахуванням уточнень від 04.03.2024, просила суд:

1) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV та неврахування до страхового стажу періодів роботи:

- з 24.11.1987 по 14.11.1991;

- з 07.04.1992 по 06.07.1992;

- з 19.12.1994 по 26.04.1996;

- період догляду за дитиною 29.03.1986 року народження, про виховання дитини до 3- річного віку;

- період догляду за особою з інвалідністю 1 групи з 27.12.2000 по 31.03.2001;

2) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 26.09.2023 №37 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV;

3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу роботи ОСОБА_1 періоди роботи:

- з 24.11.1987 по 14.11.1991;

- з 07.04.1992 по 06.07.1992;

- з 19.12.1994 по 26.04.1996;

- період догляду за дитиною 29.03.1986 року народження, про виховання дитини до 3- річного віку;

- період догляду за особою з інвалідністю 1 групи з 27.12.2000 по 31.03.2001;

4) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідно до заяви про призначення пенсії за віком від 19.09.2023.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 19.09.2023 вона звернулась до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV). Рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області від 26.09.2023 №37 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком. У вказаному рішенні зазначено, що страховий стаж позивача складає 14 років 3 місяці 2 дні. При розгляді документів доданих до заяви не зараховано наступні періоди роботи позивача: період роботи з 24.11.1987 по 14.11.1991, оскільки наказ про звільнення з роботи 16.07.1991; період роботи з 07.04.1992 по 06.07.1992, оскільки має місце виправлення в наказі про прийняття на роботу; період роботи з 19.12.1994 по 26.04.1996, оскільки печатка на звільненні не читабельна; період догляду за дитиною 29.03.1986 року народження, оскільки відсутня інформація про виховання дитини до 3-річного віку (в свідоцтві про народження відсутня відмітка про видачу паспорта); період догляду за інвалідом з 27.12.2000 по 31.03.2001, оскільки згідно з пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» не надано документ, що засвідчує перебування на інвалідності (для осіб з інвалідністю 1 групи і дітей з інвалідністю) і вік (осіб похилого віку і дітей з інвалідністю). Позивач заперечує проти вказаного рішення відповідача та вважає, що їй протиправно відмовлено в призначення пенсії за віком. Щодо незарахування періодів роботи з 24.11.1987 по 14.11.1991, з 07.04.1992 по 06.07.1992, з 19.12.1994 по 26.04.1996, позивач зазначає, що відповідачем-1 протиправно не зараховано до трудового та страхового стажу вищевказані періоди роботи, оскільки трудова книжка НОМЕР_1 від 07.09.1983 містить відповідні записи про вказані періоди роботи позивача. При цьому, вимоги про обов`язкову наявність у свідоцтві про народження дитини відмітки про одержання паспорта чинним законодавством не передбачені. Щодо незарахування періодів роботи по догляду за особою з інвалідністю з 27.12.2000 по 31.03.2001, позивач зазначає, що в період з 27.12.2000 по 31.03.2001 вона перебувала на обліку в Управлінні соціального захисту населення Новомосковської міської ради Дніпропетровської області та отримувала компенсаційної виплати як особа, яка здійснює догляд за особою з інвалідністю І групи, що підтверджується довідкою від 05.09.2023 №491. Вказана довідка була надана разом з заявою про призначення пенсії. Позивач вважає, що має необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком. Не погодившись з рішенням відповідача-1, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 травня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо неврахування до страхового стажу періодів роботи ОСОБА_1 : з 24.11.1987 по 14.11.1991, з 07.04.1992 по 06.07.1992, з 19.12.1994 по 26.04.1996; період догляду за дитиною, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 29.03.1986 по 23.11.1987; період догляду за особою з інвалідністю 1 групи з 27.12.2000 по 31.03.2001.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 26.09.2023 №37 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 : періоди роботи: з 24.11.1987 по 14.11.1991, з 07.04.1992 по 06.07.1992, з 19.12.1994 по 26.04.1996; період догляду за дитиною, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 29.03.1986 по 23.11.1987; період догляду за особою з інвалідністю 1 групи з 27.12.2000 по 31.03.2001.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.09.2023 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено та здійснено розподіл судових витрат у справі.

Відповідачем-1 на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, безпідставно поклав зобов`язання на відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, оскільки управляння було уповноважено на розгляд конкретної заяви позивача про призначення пенсії від 19.09.2023. За наведених обставин, вважає, що територіальним органом Пенсійного фонду України, уповноваженим на виконання рішення суду, може бути визначено судом лише Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Також вказує, що судом першої інстанції не враховано, що чинним законодавством передбачено можливість підтвердження періодів роботи у разі відсутності відповідних записів або неправильних чи неточних записів у трудовій книжці, водночас, жодних допустимих доказів, передбачених Порядком № 637, до заяви про призначення пенсії за віком від 19.09.2023 позивачем надано не було. Отже, підстави для врахування періодів роботи позивача з 24.11.1987 по 14.11.1991, з 07.04.1992 по 06.07.1992 та з 19.12.1994 по 26.04.1996 - були відсутні. Також наголошує, що судом першої інстанції не було встановлено, що до страхового стажу не зараховано період догляду за дитиною 29.03.1986 року народження, оскільки відсутня інформація про виховання дитини до 3-річного віку (в свідоцтві про народження відсутня відмітка про одержання паспорта дитиною). Зазначені обставини суперечать вимогам Порядку № 22-1 та Порядку № 637, а інші документи, які підтверджують ці обставини позивачем не надано. Крім того, звертає увагу, що управлінням правомірно не зараховано період догляду з 27.12.2000 по 31.03.2001 у зв`язку з відсутністю належних повноважень в підтвердженні цих обставин. З огляду на наведене, вважає, що позивач не використав своє право на належне пенсійне страхування.

Позивач та відповідач-2 не скористались правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

В силу приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після досягнення 60 років, 19.09.2023 звернулась до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV.

За принципом екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії розглянуто ГУ ПФУ в Запорізькій області.

Рішенням від 26.09.2023 №37 відповідач-1 відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком. У рішенні вказано, що відповідно до статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років, за наявності страхового стажу 30 років. Страховий стаж позивача складає 14 років 3 місяці 2 дні. При розгляді документів доданих до заяви не зараховано наступні періоди роботи позивача: період роботи з 24.11.1987 по 14.11.1991, оскільки наказ про звільнення з роботи 16.07.1991; період роботи з 07.04.1992 по 06.07.1992, оскільки мас місце виправлення в наказі про прийняття на роботу; період роботи з 19.12.1994 по 26.04.1996, оскільки печатка на звільненні не читабельна; період догляду за дитиною 29.03.1986 року народження, оскільки відсутня інформація про виховання дитини до 3-річного віку (в свідоцтві про народження відсутня відмітка про видачу паспорта); період догляду за інвалідом з 27.12.2000 по 31.03.2001, оскільки згідно з пунктом 10 Постанови №637 не надано документ, що засвідчує перебування на інвалідності (для осіб з інвалідністю 1 групи і дітей з інвалідністю) і вік (осіб похилого віку і дітей з інвалідністю).

Позивач, не погодившись з відмовою відповідача-1 у призначення їй пенсії за віком, звернулась до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково дійшов до висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 26.09.2023 №37 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком, необхідністю зарахування спірних періодів трудової діяльності останньої до страхового стажу та повторного розгляду заяви позивача від 19.09.2023 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

Спірним у справі є відмова пенсійного органу у призначенні пенсії за віком та не зарахування до страхового стажу періодів трудової діяльності позивача з 24.11.1987 по 14.11.1991, з 07.04.1992 по 06.07.1992 та з 19.12.1994 по 26.04.1996; періоду догляду за дитиною 29.03.1986 року народження з 29.03.1986 по 23.11.1987, а також періоду догляду за особою з інвалідністю 1 групи з 27.12.2000 по 31.03.2001.

Переглядаючи судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає наступне.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частина третя статті 4 Закону № 1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною першою статті 26 Закону №1058-IV визначено умови призначення пенсії за віком, відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону №1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абзац перший частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV).

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

За приписами статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.

Пунктом 3 зазначеного Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі №569/16691/16-а, від 20 лютого 2020 року у справі №415/4914/16-а, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 16 червня 2020 року у справі №682/967/17 та від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17.

Як вбачається з матеріалів справи, у межах спірних правовідносин позивачем заявлено позовні вимоги щодо відмови у призначенні пенсії за віком рішенням від 26.09.2023, а також щодо не зарахування до страхового стажу періодів роботи з 24.11.1987 по 14.11.1991, з 07.04.1992 по 06.07.1992 та з 19.12.1994 по 26.04.1996; періоду догляду за дитиною 29.03.1986 року народження з 29.03.1986 по 23.11.1987, а також періоду догляду за особою з інвалідністю 1 групи з 27.12.2000 по 31.03.2001.

Як на підставу для відмови у зарахуванні періодів трудової діяльності позивача з 24.11.1987 по 14.11.1991, з 07.04.1992 по 06.07.1992 та з 19.12.1994 по 26.04.1996, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в оскаржуваному рішенні від 26.09.2023 №37 зазначає наступне:

- з 24.11.1987 по 14.11.1991, оскільки дата наказу про звільнення з роботи 16.07.1991;

- з 07.04.1992 по 06.07.1992, оскільки має місце виправлення в наказі про прийняття на роботу;

- з 19.12.1994 по 26.04.1996, оскільки печатка на звільненні не читабельна.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до означених тверджень Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, які стали підставою для незарахування означених періодів трудової діяльності позивача та відмови у призначенні пенсії за віком, оскільки обов`язок щодо заповнення трудових книжок покладено саме на роботодавця.

Так, на момент заповнення трудової книжки позивача була чинна Інструкція «Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях», що затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20.06.1974 року № 162 (далі - Інструкція №162).

Пунктом п. 2.3. розділу 2 Інструкції №162 передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагороди і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні в день звільнення і повинні повністю відповідати тесту наказу (розпорядження).

Відповідно до пункту 18 Постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС № 656 від 06.09.1973 «Про трудові книжки робітників та службовців» відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

Аналогічні положення містить і постанова Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки», за змістом пункту 4 якої відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З наведених норм права слідує, що працівник не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто таким працівником. Обов`язок ведення трудових книжок (заповнення, внесення відповідних записів та засвідчення з проставленням печатки підприємства або відділу кадрів, внесення виправлень та/або змін до записів) законодавцем покладено на адміністрацію підприємств (власника або уповноважений ним орган). Крім того, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.

Також, колегія суддів звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідної тривалості, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та видачі довідок. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відтак, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 07.09.1983 дійсно підтверджено трудову діяльність позивача з 24.11.1987 по 14.11.1991, з 07.04.1992 по 06.07.1992 та з 19.12.1994 по 26.04.1996.

Щодо відмови позивачу у зарахуванні до страхового стажу періоду догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 29.03.1986 по 23.11.1987 з підстав відсутності в свідоцтві про народження відмітки про одержання паспорта дитиною, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви позивачем надано: копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 про укладення шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_4 (прізвище після укладення шлюбу ОСОБА_5 ); копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьки: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ; копію паспорта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 37-43).

Відповідно до свідоцтва про народження № НОМЕР_3 виданого 07.04.1986 «Гор.Бюро.ЗАГС г.Кентау, Чімкентської області, Казахстан», актовий запис №566 ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з частиною 2 статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Відповідно до пункту 11 Порядку №637 час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції аналіз наведених норм дають підстави для висновку, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми до досягнення ними трирічного віку зараховується до страхового стажу та встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть) та документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

При цьому, як вірно вказав суд першої інстанції вимоги про обов`язкову наявність у свідоцтві про народження дитини відмітки про одержання паспорта чинним законодавством не передбачені.

З трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 07.09.1983 вбачається, що остання у спірний період працювала у Новомосковському АТП 03135, а трудова книжка зокрема містить такі записи (а.с. 17-18), (мовою оригіналу):

- запис №6: 24.10.1985 принята кассиром по приему выручки;

- запис №7: 30.09.1987 уволена по ст. 38 КЗоТ УССР в связи с переездом на новое место жительства;

- запис №8: 24.11.1987 назначена временно товароведом.

За наведених обставин, оскільки позивач народила дитину 29.03.1986, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про необхідність зарахування до страхового стажу позивача періоду догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), з 29.03.1986 (дата народження дитини) по 23.11.1987 (24.11.1987 - дата виходу на роботу після відпустки по догляду за дитиною).

Щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду догляду за особою з інвалідністю з 27.12.2000 по 31.03.2001, оскільки не надано документу, що засвідчує перебування на інвалідності (для осіб з інвалідністю І групи і дітей з інвалідністю) і вік (осіб похилого віку і дітей з інвалідністю), колегія суддів зазначає таке.

Пунктом 9 статті 11 Закону №1058-IV страхуванню підлягає один із непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікун, піклувальник, один із прийомних батьків, батьків-вихователів, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, тяжко хворою дитиною, якій не встановлено інвалідність, а також непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою, яка досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, та за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства.

Згідно з пунктом «є» статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується також час догляду за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що підставами для зарахування періоду догляду за особою з інвалідністю до страхового стажу є такі умови: 1) людина є працездатною; 2) людина не працювала в період здійснення догляду за особою з інвалідністю; 3) людина отримувала в органах соцзахисту населення допомогу або компенсацію відповідно до законодавства.

Пунктом 10 Порядку № 637 передбачено, що час догляду за особою з інвалідністю I групи, дитиною з інвалідністю віком до 16 років, а також пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, встановлюється на підставі: інформації про отримання допомоги, компенсації за догляд за такою особою, одержаної органами Пенсійного фонду України від органів соціального захисту населення, або акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду; документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для осіб з інвалідністю I групи і дітей з інвалідністю) і вік (осіб похилого віку і дітей з інвалідністю).

Акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду складається органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей житлово-експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації), сільських, селищних рад, опитування осіб, за якими здійснюється догляд, та їх сусідів, інших даних.

Документами, які підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути виписка із акта огляду медико-соціальної експертної комісії, медичні висновки, пенсійне посвідчення, посвідчення одержувача допомоги або довідка органів соціального захисту населення або Пенсійного фонду України та інші документи.

Верховний Суд, приймаючи постанову від 18.07.2018 у справі №348/919/17, зауважив, що час догляду за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребував постійного стороннього догляду в період до 2004 року (включно) зараховується, зокрема, на підставі акта фактичних обставин здійснення догляду за такою особою, а починаючи з 01.01.2005 у разі отримання компенсації по догляду за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребував постійного стороннього догляду, в управлінні праці та соціального захисту населення.

Згідно довідки про отримання допомоги від 05.09.2023 №491, видної Управлінням соціального захисту населення Новомосковської міської ради ОСОБА_1 , що позивач перебувала на обліку в управлінні соціального захисту населення Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.1996 №832 отримувала компенсацію на непрацюючу працездатну особу з 27.12.2000 по 21.03.2001, яка здійснює догляд за особою з інвалідністю І групи ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 44).

За наведених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки управлінням соціального захисту населення Новомосковської міської ради перевірено та підтверджено факт догляду ОСОБА_1 за особою з інвалідністю І групи період з 27.12.2000 по 21.03.2001, внаслідок чого, видано вищевказану довідку на підтвердження факту догляду позивача за особою з інвалідністю І групи ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 27.12.2000 по 21.03.2001, вказаний період повинен бути зарахований до страхового стажу позивача.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до частини 3 статті 44 Закону №1058-VI органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Частиною 1 статті 101 Закону № 1788-XII визначено, що органи, які призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Таким чином, у разі сумніву органу, що призначає пенсію, у належності та обґрунтованості поданих заявником документів, в нього є право перевірити надані заявником документи шляхом звернення до установ, підприємств, організацій, де працював заявник, із відповідними запитами, проте як свідчать матеріали справи, відповідач-1 таким правом дійсно не скористався.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про протиправність оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, а також дій останнього щодо неврахування до страхового стажу спірних періодів роботи позивача та з метою відновлення порушеного права позивача зобов`язав відповідача-1 зарахувати спірні періоди до страхового стажу останньої з повторним розглядом її заяви про призначення пенсії за віком від 19.09.2023.

Щодо посилання скаржника на розгляд заяви позивача за принципом екстериторіальності, суд зазначає наступне.

За п. 4.2 Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Враховуючи вказані вимоги Порядку № 22-1, органом, що приймав рішення за заявою позивача визначено відповідача.

Згідно з пояснювальною запискою Фонду до проекту Постанови № 25-1 Указом Президента України від 04.09.2019 року №647/2019 «Про деякі заходи із забезпечення надання якісних публічних послуг» для забезпечення належної реалізації прав осіб y сфері надання адміністративних послуг передбачено забезпечення Кабінетом Міністрів України, зокрема, спрощення процедури надання та отримання послуг. Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2019 року № 681 «Про оптимізацію надання адміністративних послуг у сфері пенсійного забезпечення» визначено перелік державних реєстрів, відомості з яких враховуються органами Пенсійного фонду при зверненні осіб за призначенням, перерахунком, поновленням, припиненням, продовженням виплати пенсій, надбавок, допомог, доплат та компенсацій або переведенням з одного виду пенсії на інший. У зв`язку з цим постала необхідність у приведенні актів Пенсійного фонду України у відповідність до вимог чинного законодавства Єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства, централізована прозора система контролю за процесами призначення та перерахунків пенсій, мінімізація корупційних ризиків, зумовлених особистими контактами з громадянами, попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, оптимізація навантаження на працівників, розширення способів звернень до територіальних органів Пенсійного фонду України стало результатом запровадження принципу екстериторіальності щодо призначення пенсії.

Колегія суддів зауважує, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання (статті 113, 116 та 117 Конституції України).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2023 року яку залишено без змін Верховним Судом у постанові від 25 липня 2023 року у справі № 640/1873/22, відмовлено у задоволені позовних вимог до Пенсійного фонду України про визнання протиправними (такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили) та нечинними положення абзацу 13 пункту 4.2 та абзацу 2 пункту 4.3 Розділу IV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України № 13-1 від 7 липня 2014 року) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846.

Також, Верховний Суд за результатами аналізу положень статей 5, 44 Закону № 1058-IV, підпункту 2 пункту 10 Положення №280, абзацу 13 пункту 4.2 та абзацу 2, 3 пункту 4.3 Розділу IV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку №22-1 вважав за необхідне сформулювати такі правові висновки:

- відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, регулюються Законом № 1058-IV. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону;

- правлінню Пенсійного фонду України надано право приймати у межах повноважень, передбачених законом, постанови, затверджувати положення, інструкції та інші нормативно-правові акти Пенсійного фонду України, зокрема, і щодо порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії;

- з моменту набрання чинності змін до абзацу 13 пункту 4.2 Розділу IV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку №22-1, а саме з 1 квітня 2021 року, після реєстрації заяви, зокрема і щодо перерахунку пенсії, та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу;

- рішення за результатами розгляду заяви, розподіленої за принципом екстериторіальності, у тому числі про перерахунок пенсії, приймається не пізніше 10 днів після її надходження та підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків) та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Таким чином, впровадження принципу екстериторіальності передбачає опрацювання заяв про призначення пенсій будь-яким з територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає заявник.

У даному випадку відповідно до матеріалів справи, спірне рішення щодо не зарахування стажу прийнято саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про необхідність зобов`язання саме Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити повторний розгляд заяви та документів з зарахуванням до страхового стажу позивача спірних періодів, оскільки подана позивачем заява з документами по суті розглядалась цим територіальним органом і рішення приймалось саме ним.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2024 року справа №500/1216/23.

Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування судового рішення відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розподіл судового збору не здійснюється у відповідності до норм ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 травня 2024 року в адміністративній справі №160/5138/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак

суддя Н.П. Баранник