Справа № 500/6986/23
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2024-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/6986/23 пров. № А/857/5962/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2024 року (головуючий суддя Мартиць О.І., м. Тернопіль) за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,-

В С Т А Н О В И В :

Головне управління ДПС у Тернопільській області (далі ГУ ДПС у Тернопільській області) звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути податковий борг по платежу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 155793,75 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2024 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 податковий борг по платежу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 155793,75 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає його таким, що прийняте за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору, просив його скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що не вважає, що предметом даною спору є узгоджене грошове зобов`язання, оскільки він не погодився із прийнятими позивачем податковими повідомленнями-рішеннями, у зв`язку з чим подав до суду позовну заяву про їх скасування і така справа на даний час розглядається.

Зазначає, що податковим органом нараховано податок на нерухоме майно на об`єкт нерухомості сільськогосподарького призначення, який відповідно до вимог податкового законодавства не є об`єктами оподаткування, оскільки відноситься до будівель і споруд, що призначені для сількогосподарського виробництва та використовуються за цільовим призначенням, про що він вказував суду першої інстанції, однак суд його мотиви відхилив.

Також зазначає, що згідно реєстраційного посвідчення, виданого Тернопільським районним бюро технічної інвентаризації 24 травня 2006 року він є власником приміщення телятнка за адресою АДРЕСА_1 , який було придбано ним 09 березня 2006 року шляхом укладення договору купівлі-продажу. В розумінні Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 телятник є будівлею сільськогосподарського призначення, не здається ним в оренд, лізинг, позичку. Відтак, такі об`єкти нерухомості не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, у силу положень пп. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України. Вказану будівлю він використовує для здійснення сільськогосподарської діяльності, а саме утримання бджіл, що нідтверджуєгься довідкою Білецької сільської ради Тернопільського району №1917 від 06.11.2023, в якій зазначено, що він має у власності зареєстровану пасіку, яка розташована в АДРЕСА_1 , яка складається з 21 бджолосім`ї. Також у нього наявний ветеринано-санітарний паспорт пасіки № НОМЕР_1 , в якому адресою розміщення пасіки вказано АДРЕСА_1 і копія такої довідки та паспорта подавалася ним суду першої інстанції.

Окрім цього зазначає, що за адресою АДРЕСА_1 , що є адресою сільськогосподарської будівлі телятника, йому зареєстровано потужність та присвоєно потужності особистий реєстраційний номер r-UA-19-15-600, що підтверджується рішенням про державну реєстрацію потужності від 21 січня 2021 року, копію якого він теж надсилав суду першої інстанції.

Таким чином, вважає, що об`єкт нерухомого майна - телятник, є будівлею сільськогосподарського призначення за своїм функціональним призначенням, і ще й окрім цього, використовується ним в сільському господарстві, а саме для зимівлі в ній бджіл та для первинного виробництва. Відповідно, він є сільськогосподарським товаровиробником.

Отже, визначаючись щодо наявності у нього як фізичної особи статусу сільськогосподарського товаровиробника, зазначає, що за змістом проаналізованих законодавчих норм сільськогосподарським виробником є фізична або юридична особа, яка здійснює виробництво і самостійну переробку власновиробленої продукції рослинництва і тваринництва.

Звертає увагу, що з грудня 2022 року він також зареєстрований фізичною особою-підприємцем, видами діяльності якого є 01.49 Розведення інших тварин (основний), 10.41 Виробництво олії та тваринних жирів.

Таким чином, вважає, що вищевикладеним підтверджується те, що його будівля, яка стала об`єктом оподаткування, є будівлею сільськогосподарського призначення, а також використовується ним за призначенням, не здається ним в оренду, лізинг чи позичку, а він є сільськогосподарським товаровиробником, тому вказана будівля не є об`єктом оподаткування.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.

Щодо клопотання позивача про зупинення провадження у справі до прийняття кінцевого рішення у справі №500/1522/24, то таке не підлягає розгляду, оскільки ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року позов у цій справі залишено без розгляду та така набрала законної сили 29 липня 2024 року.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що фізична особа ОСОБА_1 , дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходиться на обліку в Тернопільській ДПІ Головного управління ДПС у Тернопільській області як платник податків.

Заборгованість по платежу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості виникла внаслідок несплати узгодженого грошового зобов`язання, нарахованого відповідно до податкових повідомлень-рішень від 29.12.2022 №2-1918 на суму 74781,00 грн та від 06.03.2023 №0-1918 на суму 81012,75 грн.

Відповідачу виставлялась та була надіслана податкова вимога №0-1900 від 02.05.2023 з часу виставлення якої податковий борг не переривався.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до статті 67 Конституції України встановлений обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Як передбачено п. 6.1 ст. 6 ПК України податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України передбачено обов`язок платників податків сплачувати податки та збори у строки та в розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно із статтею 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до підпунктів 266.1.1, 266.2.1, 266.3.1, 266.3.2 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності.

При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка, а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України.

Відтак, як правильно зазначив суд першої інстанції, за загальним правилом, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Як передбачено підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України, обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості.

Податкові повідомлення-рішення, згідно з вимогами підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України, про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Відповідно до пп. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно з пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності.

Як встановлено судом, згідно довідки про наявність податкового боргу у відповідача наявна заборгованість перед бюджетами та державними цільовими фондами по платежу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 155793,75 грн (основний платіж).

Заборгованість по платежу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості виникла внаслідок несплати узгодженого грошового зобов`язання, нарахованого відповідно до податкових повідомлень-рішень від 29.12.2022 №2-1918 на суму 74781,00 грн та від 06.03.2023 №0-1918 на суму 81012,75 грн.

Виконанням податкового обов`язку згідно пункту 38.1 статті 38 ПК України є сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Як передбачено пп. 14.1.156. п. 14.1. ст. 14 ПК України, податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством.

Сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом, визнається згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковим боргом.

Згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПК України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Відповідно до п. 57.3 ст. 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

За приписами пункту 56.18 статті 56 ПК України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Згідно з пунктом 59.1 статті 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Стосовно заперечень відповідача, наведених у відзиві на позовну заяву, що об`єкт нежитлової нерухомості не є об`єктом оподаткування, суд вірно зазначив, що це зауваження стосується обґрунтованості нарахування грошового зобов`язання та за змістом є підставою позову щодо оскарження відповідних рішень позивача.

Апеляційним судом встановлено з системи Діловодства спеціалізованого суду та Єдиного державного реєстру судових рішень, що ОСОБА_1 звертався до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Тернопільській області №2-1918 від 29.12.2022 та №0-1918 від 06.03.2023.

Проте, такий позов залишено без розгляду ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року в силу вимог п.8 ч.1 ст.240 КАС України, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Зазначена ухвала суду залишена без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2024 року, відтак набрала законної сили.

Водночас, до суду не надано доказів оскарження відповідачем такої ухвали в касаційному порядку.

Відтак, відповідне грошове зобов`язання має статус узгодженого, що є достатньою підставою для висновку про обґрунтованість підстав для стягнення податкового боргу.

Як визначено п. 41.2 ст. 41 ПК України, органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці у межах своїх повноважень. Стягнення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску за виконавчими написами нотаріусів не дозволяється.

Згідно з п. 87.1 ст. 87 ПК України, джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти.

Відповідно до пункту 87.11 статті 87 ПК України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.

Вимогами пункту 95.1 статті 95 ПК України встановлено, що контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

З урахуванням викладеного норми статей 95 - 99 ПК України можуть застосовуватися до процедури стягнення податкового боргу з фізичних осіб лише в тій частині, що не суперечить вимогам пункту 87.11 статті 87 ПК України.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, з метою сплати відповідачем податкового боргу податковий орган сформував та направив відповідачу податкову вимогу №0-1900 від 02.05.2023.

Зазначена податкова вимога ні в адміністративному, ні в судовому порядку у встановлений чинним законодавством спосіб не оскаржена, а сума податкового боргу до бюджету не сплачена.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки за відповідачем рахується податковий борг в загальному розмірі 155793,75 грн, щодо наявності та розміру якого не надано доказів його погашення чи оскарження податкових повідомлень-рішень, то позовні вимоги ГУ ДПС у Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу є обґрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі.

Судом також враховано, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29).

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15.11.2007, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Крім того, згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Виходячи із зазначеного вище суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2024 року по справі № 500/6986/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула