Справа № 344/11193/24
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 344/11193/24 пров. № А/857/22592/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
за участю секретаря судового засідання Носа С. П. Вовка А.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу гр. Республіки Туреччина ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2024 року у справі № 344/11193/24 за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області до гр. Республіки Туреччина ОСОБА_2 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення,

місце ухвалення судового рішення м. Івано-Франківськ
Розгляд справи здійснено за правиламипозовного провадження в окремих категоріях термінових справ
суддя у І інстанціїМелещенко Л.В.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена
ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2024 року у справі № 344/11193/24 позовні вимоги Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області до громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на шість місяців задоволено у повному обсязі.

Продовжено строк затримання громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на шість місяців.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач- особа яка іменує себе, як громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В доводах апеляційної скарги вказує, що:

- всупереч частини 14 ст. 289 КАС України розгляд справи здійснено за відсутності скаржника. Про участь адвоката позивач не знав, з ним не контактував та не довіряв йому представництво його інтересів. Адвокат, який представляв інтереси не зв`язувався з скаржником, позиції представництва його інтересів не з`ясовував;

- позивачем недотримано порядку дій з ідентифікації та документування іноземців, встановленого розділом VI Інструкції, а зокрема пункту 1;

- позивач не вжито достатніх заходів для проведення якнайшвидшої ідентифікації особи іноземця та забезпечення примусового видворення;

- що має двоє неповнолітніх дітей громадян України, а відтак його видворення порушує частину 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в частині права на повагу до свого приватного і сімейного життя.

Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у відповідності до вимог ст. 268 КАС України, а зокрема позивач повідомлений через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений, шляхом надіслання телефонограми та повістки до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України (який розташований за адресою: вул. Перемоги, 27, с. Журавичі, Ківерцівський район, Волинська область) для вручення відповідачу - гр. Республіки Туреччина ОСОБА_2 .

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 надала пояснення та підтримав доводи апеляційної скарги. Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні надав пояснення та заперечив проти доводів апеляційної скарги.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, 18 грудня 2023 року УДМС в Івано-Франківській області прийнято рішення про примусове видворення за межі території України особи, яка іменує себе, як громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2023 року по справі 344/23880/23 затримано громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на шість місяців.

З метою ідентифікації затриманого направлялися запити до Посольства Турецької Республіки (вих. №2601.5.2-7440/26.2-23 від 26 грудня 2023 року, вих. №2601.8-510/2601.2-24 від 23 січня 2024 року), відповідей не отримано.

Судом встановив, що документ який посвідчує особу та дає право перетину державного кордону України у громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відсутній. Заходи щодо ідентифікації та забезпечення примусового видворення не завершено у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від співпраці під час процедури його ідентифікації, про що свідчить лист ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23 квітня 2024 року №0777.5/221-24 та лист ІНФОРМАЦІЯ_2 від 11 червня 2024 року №0777.5/289-24.

З урахуванням викладеного суд урахував, що відповідач є нелегальним мігрантом, поміщеним з метою забезпечення примусового видворення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, а процедура примусового видворення потребує додаткового часу у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від співпраці під час процедури його ідентифікації.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 18 грудня 2023 року складено протокол про адміністративне затримання громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та протокол про адміністративне правопорушення.

18 грудня 2023 року вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України, та призначено у покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

18 грудня 2023 року УДМС в Івано-Франківській області прийнято рішення про примусове видворення за межі території України громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2023 року по справі 344/23880/23 затримано відповідача, який іменує себе як громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на шість місяців.

Документ, що посвідчує особу та дає право перетину державного кордону України у громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 -відсутній.

З метою ідентифікації затриманого, позивачем направлялися запити до Посольства Турецької Республіки (вих. №2601.5.2-7440/26.2-23 від 26 грудня 2023 року, вих. №2601.8-510/2601.2-24 від 23 січня 2024 року), однак відповідей не отримано.

Також судом установлено, що відповідач не належить до осіб, яким надано статус біженця, і не є особою, яка потребує додаткового захисту, та з відповідними заявами до органів Державної міграційної служби України не звертався.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до пункту 14 статті 1 Закону № 3773-VI нелегальний мігрант це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

За приписами частини 1, 3 -6 статті 26 Закону №3773- VI (в редакції чинній на день прийняття рішення про примусове видворення) іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги з приводу порушення судом першої інстанції частини 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 1 ст. 8 Конвенції проголошено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатися у здійсненні цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно у вирішенні питання про примусове повернення чи примусове видворення за межі України іноземця чи особи без громадянства первинне значення має шанобливе ставлення державних органів України до права на повагу до сімейного життя вищезазначених осіб і членів їх сімей.

Оскільки Конвенція у ч. 2 ст. 8 вказує на виняткові випадки, за яких є можливим обмеження права на повагу до сімейного життя, то й обов`язок доказування про наявність таких випадків у конкретно розглядуваній в суді справі лежить лише на державних органах, до компетенції яких входить вирішення питання про примусове видворення або ж примусове повернення за межі України, а не на іноземцю чи особі без громадянства щодо яких власне й приймається (виноситься) дане рішення.

Роз`єднання сім`ї шляхом прийняття рішення про примусове повернення або примусове видворення одного із її подружжя (батька чи матері) становить порушення права на повагу до сімейного життя.

З матеріалів справи убачається, що громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває в шлюбі з громадянкою України та є батьком дітей, які народились на території України та є її громадянами, а зокрема ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Однак, документ, що посвідчує особу у відповідача, який іменує себе як громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 -відсутній. Ідентифікація відповідача, як громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проведена зі слів.

Отож, на час розгляду цієї справи відповідач не ідентифікований належними документами, що позбавляє можливості суд апеляційної інстанції достовірно встановити обставини з приводу того, що відповідач у цій справі є саме- громадянином Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у якого на території України є неповнолітні діти.

Крім того колегія суддів зазначає, що спір у цій справі стосується продовження терміну затримання відповідача з метою його ідентифікації для забезпечення примусового видворення за межі території України на виконання рішення від 18 грудня 2023 року, прийнятого УДМС в Івано-Франківській області 18 грудня 2023 року про примусове видворення за межі території України громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказане рішення про примусове видворення за межі території України є чинним та підлягає до виконання, позаяк не оскаржено відповідачем в установленому порядку та не скасовано судом.

За приведених обставин, суд міг би надати правову оцінку рішенню УДМС в Івано-Франківській області від 18 грудня 2023 року про примусове видворення скаржника лише у випадку звернення громадянином Республіки Туреччина ОСОБА_1 до суду з адміністративним позовом про оскарження названого рішення в тому числі і з підстав передбачених ст.8 названої Конвенції.

Як наслідок суд у цій справі, предметом якого є продовження терміну затримання відповідача з метою ідентифікації позбавлений можливості надання правової оцінки рішенню УДМС в Івано-Франківській області від 18 грудня 2023 року про примусове видворення за межі території України громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 на предмет його відповідності ст.8 Конвенції про право на повагу до сімейного життя, позаяк таке рішення не оскаржено в установленому порядку та є чинним і підлягає виконанню.

Стосовно ж доводів позивача щодо порушення судом першої інстанції частини 14 ст. 289 КАС України, позаяк розгляд справи здійснено за відсутності скаржника. Про участь адвоката позивач не знав, з ним не контактував та не довіряв йому представництво його інтересів. Адвокат, який представляв інтереси не зв`язувався з скаржником, позиції представництва його інтересів не з`ясовував, то колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 59 Конституції України, кожен має право на правову допомогу, у випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з вимогами пункту 3 частини першої статті 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», право на безоплатну вторинну правничу допомогу згідно з цим Законом та іншими законами мають такі категорії фізичних осіб: особи, до яких застосовано адміністративне затримання, - на правничі послуги, передбачені пунктами 1 і 3 частини другої статті 13 цього Закону, протягом розгляду справи в суді.

У свою чергу, статтею 13 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» передбачено, що безоплатна вторинна правова допомога включає здійснення представництва інтересів осіб, які мають право на безоплатну вторинну правову допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами.

Згідно з частиною четвертою статті 19 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», у разі надходження судового рішення про залучення адвоката осіб, зазначених у пунктах 9,24,25частини першої статті 14 цього Закону, центр з надання безоплатної правничої допомоги зобов`язаний невідкладно прийняти рішення про призначення адвоката та про надання безоплатної вторинної правничої допомоги.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи відомостей про наявність у відповідача адвоката, залученого на договірній основі, а участь адвоката у вказаній категорії справ є обов`язковою, суд першої інстанції 13.06.2024 року ухвалив залучити для надання відповідачу безоплатної вторинної правничої допомоги адвоката з числа адвокатів Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги з метою забезпечення дотримання процесуальних прав та забезпечення процесуальних гарантій відносно фізичної особи у справі про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на шість місяців.

14.06.2024 року Західний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги інформував суд першої інстанції листом №017/05.4-5/1315 від 14.06.2024 року про призначення відповідачу безоплатної вторинної правничої допомоги з числа адвокатів Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги, а зокрема адвоката ОСОБА_8 з метою забезпечення дотримання процесуальних прав та забезпечення процесуальних гарантій відносно відповідача у цій справі про продовження його строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на шість місяців. На підтвердження вказаних обставин суду направлено копію доручення №009-90000314.

Крім того, матеріали справи містять акт відмови відповідача від участі в судовому засіданні по справі №344/111936/24 від 14.06.2024 року, складений за участю трьох осіб (а.с. 41).

З протоколу судового засідання від 14.06.2024 року убачається, що адвокат Халус Михайло Михайлович представляв інтереси відповідача у цій справі в порядку надання безоплатної правової допомоги.

При цьому колегія суддів зазначає, що незгода скаржника з діями/ бездіяльністю адвоката, який представляє його інтереси в порядку надання безоплатної правової допомоги може бути оскаржена до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури.

Натомість, доказів подання відповідачем скарги до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури на протиправні дії/бездіяльність адвоката по наданню безоплатної правової допомоги у цій справі та притягнення його до дисциплінарної відповідальності за вказані дії/бездіяльність не надано.

Як наслідок колегія суддів приходить до висновку, що приведені скаржником доводи щодо порушення судом першої інстанції частини 14 ст. 289 КАС України не підтверджено жодними належними доказами у справі.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги, які стосуються ідентифікації позивача та строку його затримання, колегією суддів ураховано, що частиною четвертою статті 30 Закону №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені у статті 289 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 289 КАС України (у редакції, чинній на час ухвалення судом рішення про затримання відповідача) за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

У частині одинадцятій статті 289 КАС України (у редакції Закону України від 24.02.2023 №2952-IX, чинній на час пред`явлення цього позову) встановлено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (частина дванадцята статті 289 КАС України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Позов про продовження строку затримання обґрунтовано тим, що:

- заходи щодо ідентифікації та забезпечення примусового видворення не завершено у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від співпраці під час процедури його ідентифікації;

- неодержання інформації та документів з країни громадянської належності іноземця, необхідних для ідентифікації особи- відповідача.

Відповідно до частини 13 статті 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Аналогічні положення визначено також пунктом 6 розділу ІІІ «Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150 (далі - Інструкція).

Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців встановлено розділом VI Інструкції, пунктом 1 якого передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Отож, частиною 13 статті 289 КАС України, регламентовано дві умови, наявність хоча б однієї з яких надає підстави для прийняття адміністративним судом рішення про продовження затримання такої особи в межах максимально можливого строку (18 місяців), а саме:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28 січня 2021 року у справі 743/1046/20 та від 28 квітня 2022 року у справі № 522/17369/21.

З матеріалів справи убачається, що Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області з метою ідентифікації відповідача направлялися запити до Посольства Турецької Республіки (вих. №2601.5.2-7440/26.2-23 від 26 грудня 2023 року до якого було додано сканкопію паспортного документу відповідача, вих. №2601.8-510/2601.2-24 від 23 січня 2024 року до якого було подано анкету в 1 примірнику та фотографію відповідача).

Направлені Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області звернення щодо ідентифікації відповідача до Посольства Турецької Республіки відповідає порядку дій з ідентифікації та документування іноземців встановленого розділом VI Інструкції, а зокрема пункту 1, адже до них долучено сканкопію паспортного документу відповідача, анкету та фотографію відповідача.

За приведених обставин, колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо недотримання позивачем порядку дій з ідентифікації та документування іноземців встановленого розділом VI Інструкції, а зокрема пункту 1.

Однак, на вказані звернення позивача щодо ідентифікації відповідача відповіді від Посольства Турецької Республіки не отримано в продовж тривалого терміну.

Як наслідок, суд констатує, що має місце неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства та документів, необхідних для ідентифікації особи, що є самостійною підставою для прийняття адміністративним судом рішення про продовження затримання такої особи в межах максимально можливого строку.

Стосовно ж доводів відповідача, що позивач не вжив достатніх заходів для проведення якнайшвидшої ідентифікації особи іноземця та забезпечення примусового видворення, то колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 1 розділу VI названої вище Інструкції, порядок дій з ідентифікації та документування іноземців серед іншого передбачає, що у випадку, якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Натомість, позивач на приведені положення не зважив та не надав суду доказів надіслання запиту щодо ідентифікації особи відповідача через Департамент консульської служби МЗС України повторно, що вказує на не вжиття достатніх заходів для проведення якнайшвидшої ідентифікації особи іноземця та забезпечення його примусового видворення.

При цьому, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги, які стосуються відсутності доказів відмови відповідача від співпраці під час процедури його ідентифікації, позаяк листи Волинського ПТПІ від 23 квітня 2024 року №0777.5/221-24, від 11 червня 2024 року №0777.5/289-24 не свідчать про відмову відповідача від співпраці щодо його ідентифікації. Вказані листи стосуються відмови відповідача залишати територію України через наявність у відповідача в Україні двох неповнолітніх дітей- громадян України.

Натомість долучені Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області до листів (вих. №2601.5.2-7440/26.2-23 від 26 грудня 2023 року, вих. №2601.8-510/2601.2-24 від 23 січня 2024 року) додатки (сканкопія паспортного документу відповідача; анкета та фотографія відповідача), які направлені до Посольства Турецької Республіки підтверджують, що відповідач співпрацює з органами міграційної служби щодо його ідентифікації, позаяк заповнена та надіслана анкета та фотографія відповідача до Посольства Турецької Республіки.

Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли лише часткове підтвердження в частині яка стосується не надіслання позивачем запиту щодо ідентифікації особи відповідача через Департамент консульської служби МЗС України повторно, що вказує на не вжиття позивачем достатніх заходів для проведення якнайшвидшої ідентифікації особи іноземця та забезпечення його примусового видворення

Зважаючи на неналежне виконання позивачем приведених положень законодавства, колегія суддів вважає невиправданим продовження строку затримання іноземця строком на шість місяців, позаяк встановлення такого тривалого строку не сприяє невідкладному та належному вжиттю позивачем заходів щодо якнайшвидшої ідентифікації особи відповідача.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про необхідність внесення змін до рішення суду першої інстанції в частині, яка стосується продовження строку затримання громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а зокрема строк затримання «шість місяців» замітити на строк «чотири місяці».

Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу гр. Республіки Туреччина ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2024 року у справі № 344/11193/24 змінити в частині продовження строку затримання громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а зокрема продовжений строк його затримання «шість місяців» замітити на строк «чотири місяці».

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок, строки та підстави подання касаційної скарги на рішення суду апеляційної інстанції визначено ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 24 вересня 2024 року