Справа № 320/11795/23
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2024 року № 320/11795/23

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Горобцової Я.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунальне господарство-1» до Державної екологічної інспекції столичного округу про скасування припису та фінансових санкцій, -

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунальне господарство-1» (далі також позивач) до Державної екологічної інспекції столичного округу (далі також відповідач), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати припис Державної екологічної інспекції столичного округу від 27.07.2021;

- визнати протиправними дії по нарахуванню штрафних санкцій Державною екологічною інспекцією столичного округу у розмірі 723 562, 98 грн, заподіяних державі внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки для розміщення полігону побутових відходів.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.11.2023 відкрито провадження у справі, яке вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про відсутність з його боку порушень вимого природоохоронного законодавства, що стало підставою для прийняття оскаржуваного рішення та накладення на позивача штрафних санкцій.

За час розгляду справи відповідачем не надано суду відзиву або іншого документу, зі змісту якого було б можливим встановити його ставлення до заявлених позовних вимог.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.03.2021 комунальним підприємством «Виробниче управління житлово комунального господарства-1» отримано Акт № 02-583 від 03.03.2021 року складений за результатами позапланового заходу державного нагляду (контролю), який винесено Державною екологічною інспекцією столичного округу.

Відповідач під час перевірки встановив порушення з боку позивача, що стосуються відсутності речових прав на земельну ділянку. На думку відповідача, позивач не оформив речові права на користування земельною ділянкою площею 9,2 га під розміщення полігону твердих побутових відходів, яка розташована в адміністративних межах Узинської міської ради.

11.03.2021 відповідачем направлена позивачу претензія № 20/08.06 від 11.03.2021 на підставі Акту № 02-583 від 03.03.2021 про відшкодування шкоди у розмірі 723 562, 98 грн заподіяних державі та органам місцевого самоврядування, внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки для розміщення полігону побутових відходів.

З 20.07.2021 по 27.07.2021 відповідачем проведено плановий захід державного нагляду (контролю) результати якого відображено в Акті № 02-951 від 27.07.2021.

Відповідач в ході перевірки встановив відсутність речових прав на земельну ділянку площею 9,2070 га, тобто позивачем не оформленні речові права на земельну ділянку, яку передано позивачу в оперативне управління.

На підставі зазначеного акту, 27.07.2021 відповідачем складено припис № 02-951 яким, зокрема, зобов`язано позивача надати речові права на земельну ділянку з кадастровим номером :04:022:022:0016 площею 9,2070 га.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначено у Законі України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон № 877-V).

Відповідно до статті 123 Земельного кодексу України (далі ЗК України) надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Позивач подав заяву від 22.02.2017 до Узинської міської ради щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 9,2 га в постійне користування для розміщення полігону твердих побутових відходів.

Право постійного користування земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюються відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952- IV).

27.04.2017 прийнято рішення Узинської міської ради №15-113.4/2017 року «Про надання дозволу КП «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1» щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування.

01.08.2018 між позивачем та Узинською міською радою укладено договір оренди землі згідно рішення Узинської міської ради № 15-113.4/2017.

Відповідно до умов Договору оренди землі від 01.08.2018 Узинська міська рада надала позивачу в оренду земельну ділянку площею 9,2 га на 11 місяців. Пунктом 7 зазначеного Договору визначено, що «Після закінчення договору Орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі Орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору письмово повідомити Орендодавця про намір продовжити його в дію.»

В силу вимог пункту 7 Договору позивач надіслав поштовою кореспонденцією лист №07-05/223 від 07.08.2019 міському голові Узинської міської ради ОСОБА_1 з проханням поновити дію Договору згідно п. 7 Договору у зв`язку з обставинами, що виникли та перешкоджають процесу виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування. В свою чергу, відповіді Узинської міської ради про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору Позивач не отримав.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про оренду землі» у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відповідно, договір оренди землі від 01.08.2018 можна вважати поновленим оскільки, Позивач належно повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом поновити договір оренди землі і в даному випадку Узинська міська рада протягом місяця після закінчення дії договору не повідомила про заперечення у поновленні договору.

Таким чином, згідно наведеного, з боку позивача вжито заходів щодо поновлення договору оренди, і відсутність заперечень з боку Узинської міської ради дає підстави вважати цей договір поновленим на той самий строк і на тих самим умовах.

На виконання рішення Узинської міської ради від 24.04.2017 № 15-113.4/2017 позивач уклав договір від 16.09.2019 №03/10/2019 з ПП «Землевпорядний центр АО». Відповідно до умов договору №03/10/2019 предметом договору є створення (передача) науково-технічної документації (виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування під сміттєзвалище на території Узинської міської ради Білоцерківського району).

19.11.2019 ПП «Землевпорядний центр АО» надіслало позивачу лист, в якому зазначило, що проект землеустрою подано на погодження до органів Держгеокадастру.

19.02.2020 позивач надіслав лист №06-01/38 в якому повернув ПП «Землевпорядний центр АО» на доопрацювання проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність під розміщення відходів.

28.04.2021 позивач отримав Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, який виготовлений ПП «Землевпорядний центр АО».

Відповідно до частини статті 24 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

04.06.2021 позивач подав заяву № ЗВ-021 до Державного кадастрового реєстратора для здійснення державної реєстрації земельної ділянки.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 04.06.2021 земельна ділянка з кадастровим номером :04:022:022:0016 площею 9,2070 га цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості зареєстрована 04.06.2021.

Отже, позивач, починаючи з 2017 року, почав формувати необхідний пакет документів для здійснення державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :04:022:022:0016 та площею 9,2070.

Тобто, позивач вжив з свого боку всі необхідні дії для оформлення та отримання проекту землеустрою та державної реєстрації з метою отримання права постійного користування та прискорити чи будь-яким іншим чином впливати на оформлення не міг, оскільки саме розробка проекту землеустрою, розгляд і перевірка пакету документів, та в подальшому формування речових прав на земельну не залежать від позивача.

28.09.2022 зазначена земельна ділянка площею 9,207 га була виділена та передана у постійне користування позивачу на підставі рішення загальних зборів Узинської міської ради №20-1229/2022 року від 28.09.2022 згідно з наданим проектом землеустрою 28.04.2021.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.11.2022 земельна ділянка з кадастровим номером :04:022:022:0016 площею 9,2070 надана позивачу на праві постійного користування.

Вище викладене дає підстави зробити висновок, що на момент проведення перевірки, а саме це період з 26.02.2021 по 03.03.2021, позивач вже розпочав займатись оформленням проектно-технічної документації на земельну ділянку ділянка з кадастровим номером :04:022:022:0016 площею 9,2070, та користувався земельною ділянкою на підставі Договору оренди землі від 01.08.2018.

Відповідно до частини 1 статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не ( мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність.

Зазначеною нормою законодавець чітко формує умови набуття у власність за набувальною давністю, а саме це: користування майном безперервно та не приховування факту користування земельною ділянкою протягом 15 років; добросовісність користування, що означає не створення будь-яких перешкод законному власнику користуватись цією земельною ділянкою та відсутність будь-яких документів, що могли б підтверджувати права на земельну ділянку.

Відповідно до Паспорту місця видалення відходів (МВВ) №16.3-27 міське сміттєзвалище м.Узин, що збудоване згідно проекту розробленого інститутом «Укржитлоремпроект» експлуатується та належало Узинському виробничому управлінню житлово-комунального господарства з 1989 року.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Узинської міської ради №65 від 10.07.2007 рухоме і нерухоме майно, що знаходилось в оперативному управлінні Узинського виробничо-комунального господарства передано в оперативне управління позивачу. На виконання рішення Узинської міської ради №65 від 10.07.2007 складено акт приймання передачі в оперативне управління від 01.08.2007, відповідно до якого позивач отримав все рухоме і нерухоме майно, що належало Узинському виробничому управлінню житлово-комунального господарства.

Відповідно до статті 137 Господарського кодексу України (далі - ГК України) правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до частини статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувана (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.

Враховуючи, що позивач отримав відповідне майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього, а саме на підставі оперативного управління, це свідчить про добросовісність користування зазначеною земельною ділянкою.

Зазначене правове регулювання дає підстави вважати, що оскільки позивач, відповідно до акту від 01.08.2007, отримав все рухоме і нерухоме майно, що належало Узинському виробничому управлінню житлово-комунального господарства, в тому числі і міське сміттєзвалище Узинської міської ради, позивач володіє, користується і розпоряджається зазначеною земельною ділянкою понад 15 років.

Відповідно до вищевикладеного, позивач має право у постійне користування отримати земельну ділянку з кадастровим номером :04:022:022:0016 площею 9,2070 за набувальною давністю, оскільки добросовісно, відкрито та понад 15 років користувався нею на праві оперативного управління.

Аналогічна правова позиція відображена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 729/608/17: «умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику - земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років: 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб: 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку».

В свою чергу, в додатку № 3 до акту, в якому визначений перелік питань щодо проведення контролю дотриманням законодавства про використання та охорону земель, відсутнє питання дослідження стосовно наявності речових прав на використання зазначеної земельної ділянки. Відповідно до додатку №3 чітко визначено, що дослідженню підлягають: забезпечення захисту земель від забруднення, засмічення, вжиття заходів щодо запобігання негативному і екологічно небезпечному впливу на земельні ділянки.

Тобто, в даному випадку предметом дослідження є виключно земельна ділянка, а не факт встановлення наявності чи відсутності речових прав на цю земельну ділянку, що дає підстави вважати, що відповідачем неправомірно досліджено дане питання.

Відповідно до вище зазначеного, протиправними є дії Державної екологічної інспекції столичного округу по нарахуванню штрафних санкцій у розмірі 723 562, 98 грн, заподіяних КП «Виробниче управління житлово-комунальне господарство-1» державі внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки для розміщення полігону побутових відходів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Тобто, самовільне зайняття земельної ділянки можна трактувати, як протиправне користування земельною ділянкою без жодних правових підстав та без належно оформлених документів.

Фактичне користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є фактом самовільного її зайняття. У разі відсутності документів, що посвідчують права на земельну ділянку може лише вказувати на можливе самовільне зайняття, проте, не можуть бути фактом самовільного зайняття земельної ділянки.

Таким чином, посилання відповідача на відсутність речових прав на земельну ділянку не є фактом підтвердження самовільного зайняття земельної ділянки позивачем, оскільки зазначений вище договір оренди землі від 01.08.2018 підтверджують право позивача користування земельною ділянкою.

Аналогічну правову позицію відображено у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18 та від 14.03.2019 у справі № 902/341/17: відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне її зайняття, у тому числі з огляду на правомірність набуття та оформлення у встановленому законом порядку розташованого на ній майна.

Беручи до уваги зазначене суд вважає, що відповідачем, за час розгляду справи, на виконання вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України) не було доведено правомірності прийнятого ним оскаржуваного рішення та вчинених дій.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд зазначає, що решта доводів та тверджень учасників справи, у контексті наведених правових вимог, не впливають на висновки суду за наслідком розгляду даної справи.

Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних рішення та дій на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржувані рішення та дії не відповідають наведеним у частині 2 статті 2 КАС України критеріям.

Щодо питання розподілу судових витрат, необхідно зазначити наступне.

В своєму позові позивач просив стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору та надання йому правничої допомоги.

Відповідно до вимог статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Виходячи з системного тлумачення наведеного правового положення вбачається, що судовими витратами є виключно ті витрати сторони, які безпосередньо пов`язані з розглядом справи.

Відповідно до статі 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Між тим, позивачем не було дотримано вказаних процесуальних вимог в частині надання суду доказів здійснення витрат на правничу допомогу зокрема, не було надано суду як самого договору про надання правничої допомоги так і доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з тим, позивачем було додано до матеріалів справи квитанції про сплату судового збору на суму 5 368, 00 грн.

Згідно зі статтею 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача виключно понесені ним судові витрати у розмірі 5 368, 00 грн (судовий збір) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунальне господарство-1» (09161, місто Узин, вулиця Лесі Українки, будинок 20А; ) до Державної екологічної інспекції столичного округу (01042, місто Київ, вулиця Митрополита Василя Липківського, будинок 35; ) про скасування припису та фінансових санкцій задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати припис Державної екологічної інспекції столичного округу від 27.07.2021 № 02-951.

Визнати протиправними дії Державної екологічної інспекції столичного округу по нарахуванню штрафних санкцій у розмірі 723 562, 98 грн (сімсот двадцять три тисячі п`ятсот шістдесят дві гривні дев`яносто вісім копійок), заподіяних комунальним підприємством «Виробниче управління житлово-комунальне господарство-1» державі внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки для розміщення полігону побутових відходів.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної екологічної інспекції столичного округу на користь комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунальне господарство-1» понесені останнім судові витрати у розмірі 5 368, 00 грн (п`ять тисяч триста шістдесят вісім гривень).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.