Справа № 460/1119/24
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/1119/24 пров. № А/857/8496/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Матковської З.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу 4 Територіального вузлу урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 березня 2024 року (головуючий суддя: Комшелюк Т.О., місце ухвалення - м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 4 Територіального вузлу урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій,-

встановив:

ОСОБА_1 , 26.01.2024, через засоби поштового зв`язку, звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії 4 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України щодо не нарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунків при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку (виплати різниці грошового забезпечення за період з 29 січня по 04 березня 2020 року, допомоги для оздоровлення за 2020 рік та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби), але не більш як за шість місяців;

- зобов`язати 4 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України нарахувати і виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунків при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку (виплати різниці грошового забезпечення за період з 29 січня по 04 березня 2020 року, допомоги для оздоровлення за 2020 рік та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби), але не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання судового рішення виплачено різницю грошового забезпечення за період з 29 січня по 04 березня 2020 року, допомогу для оздоровлення за 2020 рік та одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби. Позивач вказує, що відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тому, позивач стверджує про наявність в себе права на отримання середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунків при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04 березня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії 4 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунків при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку (виплати різниці грошового забезпечення за період з 29 січня по 04 березня 2020 року, допомоги для оздоровлення за 2020 рік та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби), але не більш як за шість місяців.

Зобов`язати 4 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунків при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку (виплати різниці грошового забезпечення за період з 29 січня по 04 березня 2020 року, допомоги для оздоровлення за 2020 рік та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби), але не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення з урахуванням принципів пропорційності, співмірності, розумності, справедливості в сумі 10168,80 грн.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги апелянт покликається на те, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Також, відповідач зазначає, що затримка з виплати належних при звільненні позивачу сум відбулась не з вини відповідача, а внаслідок відсутності в законодавстві достатньо чіткої норми, яка б покладала на відповідача обов`язок здійснити компенсацію різниці грошового забезпечення за період з 29 січня по 04 березня 2020 року, допомоги для оздоровлення за 2020 рік та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби. Крім того, вказує на те, що позивач пропустив строк звернення до суду.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , з 01 січня 2007 року по 04 березня 2020 року проходив службу на посадах осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації та військову службу у 4 територіальному вузлі урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Наказом начальника 4 ТВУЗ від 03.03.2020 № 35-ос позивача звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу 04 березня 2020 року.

У 2023 році позивач звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовною заявою до 4 ТВУЗ про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії в частині проведення перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 29 січня по 04 березня 2020 року, допомоги для оздоровлення та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, обчислених виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року помноженого на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12.09.2023 у справі № 460/11372/23 адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправними дії 4 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України щодо нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 04.03.2020, допомоги для оздоровлення за 2020 рік та одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30.08 2017.

Зобов`язано 4 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 04.03.2020, допомоги для оздоровлення за 2020 рік та одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, та множенням на вiдповiдний тарифний коефiцiєнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017, з урахуванням раніше виплачених сум, та одночасною компенсацією утриманих сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

Зобов`язано 4 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення за період з 29 січня по 04 березня 2020 року, допомоги для оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, за період з 05 березня 2020 року по день їх фактичної виплати відповідно до Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, з одночасною компенсацією утриманих сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2023 у справі № 460/11372/23 апеляційну скаргу 4 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України задоволено частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2023 року у справі № 460/11372/23 в частині стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати скасовано та в цій частині прийнято постанову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог. У решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2023 року у справі № 460/11372/23 залишено без змін.

Позивач, 15 листопада 2023 року звернувся до відповідача із заявою щодо повного виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2023 по справі № 460/11372/23.

Листом від 27.12.2023 № 55/13-2379 відповідач повідомив позивачу про нарахування коштів в сумі 73477,34 грн. (перерахунок грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 04.03.2020, допомоги для оздоровлення за 2020 рік та одноразової грошової допомоги при звільненні) та про перерахування цих коштів (за вирахуванням податків) на поточний рахунок позивача в АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до платіжної інструкції від 21.12.2023 № 1145.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні з військової служби позивач звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом 1 частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за встановлених обставин справи, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними покликання апелянта, що до спірних правовідносин не застосовуються положення статті 117 КЗпП, яка передбачає право на отримання компенсації за затримку проведення виплат при звільненні.

Тобто, до спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи КЗпП України.

Щодо покликання апелянта на застосування у спірних правовідносинах принципів пропорційності, співмірності, розумності, справедливості при стягненні середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунків при звільненні, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, за правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ) текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні статті 117 КЗпП України, у редакції до 19 липня 2022 року, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Проте, суд апеляційної інстанції зауважує, що указаний підхід Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду до застосування статті 117 КЗпП України в окресленому контексті не відповідає правовому регулюванню, яке належить застосовувати до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Тому стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України 19.07.2022 і після цього періоду.

Період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19 липня 2022 року регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц помилковим, адже вона була сформована за попереднього нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 30 травня 2024 року у справі № 520/18807/23.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що наказом начальника 4 ТВУЗ від 03.03.2020 № 35-ос позивача звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу 04 березня 2020 року.

Відповідач здійснив остаточний розрахунок з позивачем 22.12.2023.

Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки повний розрахунок з позивачем проведено відповідачем лише 22.12.2023, а тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за невчасний розрахунок при звільненні.

Разом з тим, з огляду на правове регулювання спірних правовідносин на момент подання позову та позовні вимоги позивача (зобов`язати нарахувати і виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунків при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців), суд апеляційної інстанції вважає безпідставними покликання апелянта на застосування у цій справі принципів пропорційності, співмірності, розумності, справедливості при стягненні середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунків при звільненні. Оскільки, період з 19 липня 2022 року регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями, тобто до цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц є помилковим, адже вона була сформована за попереднього нормативно-правового регулювання спірних правовідносин (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ).

Щодо пропуску строку звернення до суду у цій справу, то суд апеляційної інстанції не бере такі до уваги, оскільки позивач 15.11.2023 звернувся до відповідача із заявою щодо виконання рішення суду у справі № 460/11372/23, на яку 02.01.2024 отримав відповідь від 27.12.2023 № 55/13-2379 про повне виконання рішення суду, натомість подав позов 26.01.2024, а тому враховуючи вимоги ч. 5 ст. 122 КАС України, позов поданий в межах строку звернення до суду.

Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, апеляційна скарга 4 Територіального вузлу урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу 4 Територіального вузлу урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 березня 2024 року у справі № 460/1119/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді З. М. Матковська
В. В. Ніколін