Справа № 320/19433/23
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2024 року Київ справа №320/19433/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши у місті Києві в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Ради національної безпеки і оборони України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Апарату Ради національної безпеки і оборони України, в якому позивач просить суд:

- стягнути з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 :

- середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 18.05.2021 по 04.05.2023 в сумі 2 155 759, 15 грн;

- заборгованість з оплати за надані дні відпустки та компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 1 318 347, 53 грн;

- допомоги відповідно до вимог статті 57 Закону України «Про державну службу» в розмірі середньомісячної заробітної плати в сумі 227 370 грн;

- середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 23.05.2022 по день постановлення судом рішення, в порядку ст. 117 Кодексу законів про працю України, з розрахунку 677, 70 грн в день, що на момент складання позовної заяви становило 9 487,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №2а-7625/11/2670 від 17.05.2021 адміністративний позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Секретаря РНБО України від 10 червня 2011 року №394/2011-к в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи в Апараті РНБО України на підставі пункту 1 частин першої статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16.07.2011 року. Стягнуто з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 4 649 084,34 грн (чотири мільйони шістсот сорок дев`ять тисяч вісімдесят чотири гривні тридцять чотири копійки). Допущено негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16.07.2011 року. Допущено негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 39 363, 00 грн (тридцять дев`ять триста шістдесят три гривень 00 копійок). В іншій частині відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 19.07.2022 постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2021 скасовано і залишено в силі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2021.

Проте, Апаратом Ради національної безпеки і оборони України на виконання вказаного рішення було видано наказ про поновлення позивача на роботі лише 04.05.2023 №212-к, з який його було ознайомлено та надано копію 05.05.2023.

Тобто, рішення суду, яке підлягало негайному виконанню було виконано лише 05.05.2023.

Вважає, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

При цьому розмір середнього заробітку встановленого рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №2а-7625/11/2670 від 17.05.2021 в сумі 4 268, 83 грн за один робочий день.

Крім того, вважає, що за позивачем зберігається право на оплачувану відпустку за період вимушеного прогулу, який тривав з 16.07.2021 до 04.05.2023, оскільки поновлення на роботі відбулось 05.05.2023.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.06.2023 відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

05.10.2023 на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог.

Де зокрема зазначає, що в тексті позовної заяви позивач просив, крім іншого, стягнути з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 23.05.2022 по день постановлення судом рішення, в порядку ст. 117 Кодексу законів про працю України, з розрахунку 677,70 грн в день, що на момент складання даної заяви становило 9 487, 80 грн. У зв`язку з призначенням підготовчого засідання на 01.08.2023 розрахунок вказаних заявлених вимог потребував уточнення, тобто період прострочення з 23.05.2023 складає 71 день, що становить 48 116, 70 грн. Відповідно сума відшкодування на 01.08.2023 становить 48 116,70 грн, при цьому загальна сума позову збільшиться і буде становити 3 749 593, 38 грн.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, де зазначив, що Апарат Ради національної безпеки і оборони України був позбавлений реальної можливості виконати рішення суду в частині поновлення на роботі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 травня 2021 року у справі № 2а-7625/11/2670 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме визнано незаконним та скасовано розпорядження Секретаря РНБО України від 10 червня 2011 року №394/2011-к в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи в Апараті РНБО України на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16.07.2011 року. Стягнуто з Апарату Ради національної безпеки і оборони України (01601, м. Київ, вул. П. Болбочана, 8, ) на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 4 649 084, 34 грн. (чотири мільйони шістсот сорок дев`ять тисяч вісімдесят чотири гривні тридцять чотири копійки). Допущено негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16.07.2011 року. Допущено негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 39 363, 00 грн (тридцять дев`ять тисяч триста шістдесят три гривні 00 копійок).

Рішення Окружного адміністративного суду від 17.05.2021 було скасоване постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2021 року.

Однак, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.07.2022 у справі № 2а-7625/11/2670 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2021 скасовано і залишено в силі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2021.

Тобто, оскільки рішення суду від 17.05.2021 не набрало законної сили та було скасоване судом апеляційної інстанції, то в період з 17.05.2021 - 19.07.2022 (дата винесення постанови Верховним Судом у справі 2а-7625/11/2670) Апарат Ради національної безпеки і оборони України не мав достатніх правових підстав у виконанні рішення.

Рішення суду в частині виплати позивачеві суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 4649084,34 гривень виконано в установленому порядку.

Окрім того, рішенням Окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року, суд поновив ОСОБА_1 на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16.07.2011 року (пункти 3,5 резолютивної частини рішення). Проте у структурі відповідача, яка затверджена Указом Президента України від 26.02.2021 №76, відсутній згаданий у рішенні структурний підрозділ, що виключає можливість поновити позивача на відповідній посаді, а поновлення його на визначеній судом у рішенні посаді поза структурою та штатним розписом Апарату РНБО України призведе до інших порушень його прав (справа №640/18993/19).

Відповідно до частини третьої статті 8 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» положення про Апарат Ради національної безпеки і оборони України та його структура затверджуються Президентом України за поданням Секретаря Ради національної безпеки і оборони України.

Указом Президента України від 26 лютого 2021 року № 76 затверджено структуру Апарату Ради національної безпеки і оборони України (копія додається), яка не містить такого самостійного структурного підрозділу як департамент з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки.

Таким чином, Апарат РНБО України не міг виконати рішення від 17.05.2021, адже відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про державну службу» посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

З метою отримання роз`яснень рішення суду від 17.05.2021 в частині виконання рішення суду про поновлення Апаратом Ради національної безпеки і оборони України було подано до Окружного адміністративного суду м. Києва заяву.

Також, з метою отримання відповідних роз`яснень, Апарат РНБО України звертався до Державної служби України з питань праці.

Таким чином, Апаратом Ради національної безпеки і оборони України вживалось всіх можливих заходів щодо виконання рішення суду відповідно до чинного законодавства України.

Відповідач наголосив, що ОСОБА_1 особисто не був зацікавлений у виконанні рішення від 17.05.2021, із заявою про поновлення його на роботі до Апарату РНБО України не звертався, виконавчий лист для примусового виконання рішення суду не подавав. Крім того, позивач з 02.10.2017 здійснює адвокатську діяльність.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» несумісною з діяльністю адвоката є робота на посадах осіб, зазначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції».

Щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, відповідач зазначив, що наведений в позовній заяві ОСОБА_1 не відповідає вимогам чинного законодавства України, з огляду на те що стаття 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100).

Згідно з пунктом 1 Порядку №100 цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку вимушеного прогулу та розрахунку затримки виконання рішення суду.

Середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи (абзац 3 пункту 2 Порядку № 100). Працівникам, які пропрацювали менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 5 розділу IV Порядку №100).

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за два місяці на число робочих днів (пункт 8 Порядку №100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, встановленим з дотриманням вимог законодавства, (абзац 3 пункт 8 Порядку № 100).

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і забезпечення допомогою у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або по вагітності та пологах середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідач зазначає, що позивач при обчисленні середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення використовує середньоденний заробіток в розмірі 4 268, 83 грн, який був використаний судами при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі № 2а-7625/11/2670.

Водночас, відповідно до пункту 10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

У справі № 2а-7625/11/2670 суди здійснювали обрахунок середньоденного заробітку (4 268, 83 гривень) із коригуванням на коефіцієнт підвищення заробітної плати, відповідно до пункту 10 Порядку №100.

Проте постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100», яка набрала чинності 12 грудня 2020 року, пункт 10 Порядку №100 виключено.

Отже, розрахунок, наведений позивачем неправильним, оскільки не відповідає вимогам законодавства.

Крім того, відповідач просив залишити позовну заяву без розгляду, з огляду на те, що в провадженні Київського окружного адміністративного суду перебуває справа №640/17817/22 за позовом ОСОБА_1 до Апарату Ради національної безпеки і оборони України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 відкрито провадження по справі за у справі. У названій справі №640/17817/22 ОСОБА_1 заявлено вимоги до Апарату Ради національної безпеки і оборони України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 18.05.2021 по 14.10.2022 у розмірі 1 541 047, 63 грн.

17.10.2023 на адресу суду від Апарату Ради національної безпеки і оборони надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

17.10.2023 позивачем подано заяву, в якій він просив закрити підготовче провадження та перейти до розгляду справи по суті.

Крім того, 17.10.2023 позивачем подано клопотання про здійснення розгляду адміністративної справи №320/19433/23 у порядку письмового провадження.

17.10.2023 ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.10.2023 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 об`єднання позовів в адміністративній справі №320/19433/23 за позовом ОСОБА_1 до Апарату Ради національної безпеки і оборони України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами у справі суд виходить з наступного.

Щодо клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду з огляду на те що у провадженні Київського окружного адміністративного суду перебувають дві справи про спір між тими самими сторонами з тим самим предметом позову і з тих самих підстав, то суд зазначає наступне.

До Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Апарату Ради національної безпеки і оборони України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 18.05.2021 по 14.10.2022 у розмірі 1 541 047, 63 грн, якій присвоєно номер справи №640/17817/22.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.10.2022 по справі №640/17817/22 відмовлено у відкритті провадження у справі.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.06.2023 ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.10.2022 у справі №640/17817/22 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, справа №640/17817/22 отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 у справі №640/17817/22 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.09.2023 у справі №640/17817/22 закрито підготовче провадження та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку письмового провадження.

16.10.2023 до Київського окружного адміністративного суду надійшло клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

На обґрунтування заяви зазначено, що ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.06.2023 у справі № 320/19433/23 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Апарату Ради національної безпеки і оборони України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, а саме: стягнення з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 18.05.2021 по 04.05.2023 на сумі 2 155 759,15 грн; заборгованість з оплати за надані дні відпустки та компенсації за невикористані дні відпустки у сумі 1 318 347, 53 грн; допомоги відповідно до вимог статті 57 Закону України «Про державну службу» в розмірі середньомісячної заробітної плати у сумі 227 370, 00 грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 23.05.2022 року по день постановлення судом рішення, в порядку ст. 117 Кодексу законів про працю України з розрахунку 677, 70 грн. в день, що на момент складання позовної заяви становило 9 487,80 грн, а отже у провадженні цього суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.03.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до Апарату Ради національної безпеки і оборони України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі №640/17817/22 залишено без розгляду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо у провадженні цього або іншого суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З огляду на те що у справі №640/17817/22 ухвалою від 22.03.2024 позовну заяву залишено без розгляду з вище зазначених підстав, у суду відсутні підстави для задоволення клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходив із наступного.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з положеннями статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому статтею 236 Кодексу Законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки.

Статтею 129 Конституції України обов`язковість рішень суду (до яких належать і ухвали) визначена як одна з основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення є обов`язковими до виконання.

Відповідно до статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Згідно з частинами другою та третьою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

У відповідності з пунктом 2 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Згідно з частиною другою статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Аналіз наведених вище норм законодавства, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) зазначив, що КЗпП України не містить поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто, створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків».

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постановах від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18) та від 26 травня 2022 року у справі №640/4699/20 (провадження № К/9901/36398/21).

Як встановлено судом постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2011, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.08.2012 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.03.2014, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 10.03.2015 ухвалу Вищого адміністративного суду України від 19.03.2014 скасовано, справу направлено на новий касаційний розгляд.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.05.2015 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.11.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07.08.2012 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2015 залучено до участі у справі в якості третіх осіб - Профспілку працівників державних установ м. Києва та Первинну профспілкову організацію Апарату Ради національної безпеки і оборони України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.02.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2016, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.04.2017 скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.02.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2016, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2018, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2019, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Верхового Суду від 08.07.2020 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2019 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалюючи таке рішення Верховний Суд зазначив, що: суди не перевірили доводи позивача щодо наявності вакантних посад; суди не надали оцінки твердженням позивача про порушення з боку роботодавця вимог частини третьої статті 22 Закону України від 15.09.1999 № 1045-ХІV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (у редакції зі змінами, внесеними Законом України від 13.12.2001 № 2886-ІІІ), згідно з якою у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2021 у справі №2а-7625/11/2670 адміністративний позов задовольнити частково.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Секретаря РНБО України від 10 червня 2011 року №394/2011-к в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи в Апараті РНБО України на підставі пункту 1 частин першої статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16.07.2011 року.

Стягнуто з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 4 649 084,34 грн (чотири мільйони шістсот сорок дев`ять тисяч вісімдесят чотири гривні тридцять чотири копійки).

Допущено негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки депаратменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16.07.2011 року.

Допущено негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 39 363,00 грн. (тридцять дев`ять триста шістдесят три гривень 00 копійок). В іншій частині відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2021 скасовано та ухвалено нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 19.07.2022 постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2021 скасовано і залишено в силі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2021.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.09.2022 заяву Апарату Ради національної безпеки і оборони України від 11.08.2022 року про розстрочення виконання рішення суду (з урахуванням уточнення у судовому засіданні) задоволено.

Розстрочено виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 травня 2021 у справі № 2а-7625/11/2670 в частині стягнення з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 4 609 721, 34 грн. (чотири мільйони шістсот дев`ять тисяч сімсот двадцять одна гривня тридцять чотири копійки) на 3 (три) місяці до 31 грудня 2022 року, затвердивши наступний графік виконання судового рішення: до 31.10.2022 року - 2 000 000 (два мільйони) гривень 00 копійок; до 30.11.2022 року - 2 000 000 (два мільйони) гривень 00 копійок; до 31.12.2022 року - 609 721 (шістсот дев`ять тисяч сімсот двадцять одна) гривень 34 копійки.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.11.2022 ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року про розстрочення виконання судового рішення залишено без змін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.11.2022 в задоволенні заяви Апарату Ради Національної безпеки і оборони України про роз`яснення судового рішення відмовлено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.11.2022 повернуто без розгляду заяву ОСОБА_1 від 03.11.2022 року про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

За законодавством України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх обов`язків.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно із якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України, суду необхідно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Відповідна правова позиція неодноразово викладалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 лютого 2018 року в справі №807/2713/13-а, від 27 червня 2019 року в справі №821/1678/16, від 31 липня 2019 року в справі №813/593/17, від 25 вересня 2019 року в справі №813/4668/16, від 27 листопада 2019 року в справі №802/1183/16-а, від 19 грудня 2019 року в справі №2а-7683/12/1370, від 05 лютого 2020 року в справі №815/1676/18, від 05 березня 2020 року в справі №280/360/19, від 26 листопада 2020 року в справі №500/2501/19, від 19 квітня 2021 року в справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року в справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року в справі №826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року в справі №640/19103/19 та інших.

Статтею 236 КЗпП України передбачено право працівника на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі й законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за певних обставин.

Суд ураховує висновки, зроблені Верховним Судом у постановах від 26 березня 2020 року в справі №580/1115/19, від 11 червня 2020 року в справі №2340/3029/18, від 09 грудня 2020 року в справі №2340/3865/18, від 21 жовтня 2021 року в справі №640/19103/19, від 28 жовтня 2021 року в справі №580/3388/19 та інших.

Оскільки рішення суду справі №2а-7625/11/2670 у частині поновлення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки депаратменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16.07.2011 року підлягало негайному виконанню, проте виконана Апаратом Ради Національної безпеки і оборони України №212-к від 04.05.2023, суд приходить до висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідно до статті 236 КЗпП України за період з 18.05.2021 до 04.05.2023.

Щодо доводів відповідача про неправильність розрахунку суми, яка підлягає стягненню за час затримки виконання рішення суду, суд зазначає таке.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Згідно з пунктом 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку вимушеного прогулу та розрахунку затримки виконання рішення суду.

Середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи (абз. 3 п. 2 Порядку). Працівникам, які пропрацювали менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 5 розділу IV Порядку).

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за два місяці на число робочих днів (пункт 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, встановленим з дотриманням вимог законодавства. (абзац 3 пункт 8 Порядку). Отримавши розмір середньоденної заробітної плати за останні два місяці роботи, множимо його на кількість робочих днів за графіком роботи підприємства, установи, організації, та отримуємо визначений розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і забезпечення допомогою у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або по вагітності та пологах середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом 4 пункту 2 Порядку №100 (в редакції від 30 травня 2020 року) передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацом 18 пункту 4 Порядку №100 передбачено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Суд вказані доводи відповідача вважає безпідставними, з огляду на таке.

Верховний Суд у постанові від 18 серпня 2022 року у справі №560/7496/20 дійшов висновку про те, що до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Отже, у цьому випадку позивача фактично позбавлено права на отримання заробітної плати внаслідок не виконання відповідачем рішення суду у справі №2а 7625/11/2670 від 17.05.2021.

Таким чином, у цьому випадку подією з якою пов`язана виплата затримки виконання рішення суду є день незаконного звільнення позивача, тому середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Як убачається з матеріалів справи, на час ухвалення рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2021 у справі №2а-7625/11/2670 пункт 10 Порядку №100 втратив чинність.

Таким чином, застосування пункту 10 Порядку №100, а саме для обчислення затримки виконання рішення суду, з урахуванням коефіцієнту підвищення можливе лише по дату 11 грудня 2020 року (прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100», якою пункт 10 Постанови №100 виключено). У справі №2а-7625/11/2670 розрахунковий період тривав з 16.07.2011, тому відсутні підстави для застосування коефіцієнту підвищення посадових окладів, незважаючи на те, що такий коефіцієнт застосований судом у первісній справі про поновлення позивача під час розрахунку сум за вимушений прогул.

Згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, вихід за межі заявлених позовних вимог допускається з метою захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина.

При цьому, відповідно до положень частини першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

В абзаці десятому пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 120, частини шостої статті 234, частини третьої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора; справа № 1-12/2003) Конституційний Суд України, серед іншого, констатував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

З урахуванням цього, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, пов`язаного з невиконанням рішення суду про поновлення на посаді з 18.05.2021 по 04.05.2023, у розмірі 2 155 759,15 грн.

Щодо посилань відповідача на приписи статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» з приводу обмеження щодо сумісництва та суміщення посади державного службовця з іншими видами діяльності, оскільки позивач з 02.10.20217 займається адвокатською діяльністю, суд зазначає, що судове рішення про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно і це жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, окрім непереборних. Водночас норми закону не містять застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі, якщо він займається іншим видом діяльності. Статтею 236 КЗпП України передбачено право працівника на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі й законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за певних обставин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 січня 2022 року у справі №640/22054/18.

Щодо покликань позивача про невиплату йому компенсації за невикористану відпустку при звільненні суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2021, у зв`язку з прийнятою ОСОБА_1 пропозицією, позивача було призначено на посаду заступника керівника управління з питань економічної та фінансової безпеки служби з питань економічної безпеки.

При цьому, 05.05.2023 ОСОБА_1 було подано до Апарату Ради національної безпеки і оборони України заяву про надання відпустки з подальшим звільненням.

Цього ж дня, наказом Апарату РНБО України № 214-К від 05.05.2023 ОСОБА_1 надано частину щорічної основної відпустки з 08 до 22 травня 2023 року включно (15 днів) за період робочого року з 16.07.2020 до 17.05.2021 з подальшим звільненням його із займаної посади 22 травня 2023 року за власним бажанням; відповідно до стаття 57 Закону України «Про державну службу» виплачено Іващенку грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати; виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за 430 календарних днів невикористаної відпустки за період з 16.07.2011 до 17.05.2021: 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2011 до 15.07.2012; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 17 років; 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2012 до 15.07.2013; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 18 років; 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2013 до 15.07.2014; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 19 років; 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2014 до 15.07.2015; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 20 років; 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2015 до 15.07.2016; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 21 років; 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2016 до 15.07.2017; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 22 років; 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2017 до 15.07.2018; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 23 років; 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2018 до 15.07.2019; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 24 років; 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2019 до 15.07.2020; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 25 років; 10 календарних днів щорічної основної відпустки за період робочого року з 16.07.2020 до 15.07.2021; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби 26 років;

Відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Згідно з частиною першою статті 58 Закону України «Про державну службу» за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Таким чином, Апаратом Ради національної безпеки і оборони України було компенсовано позивачу при звільненні 430 днів невикористаної відпустки, які включають в себе 30 календарних днів щорічної основної відпустки та 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби за кожен рік за період з 16.07.2011 по 17.0.2021.

З метою правильного вирішення питання щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні відпустки Апарат Ради національної безпеки і оборони України звернувся до Державної служби України з питань праці за отриманням роз`яснень методики розрахунку - відпусткових, компенсації за невикористану відпустку та грошової допомоги ОСОБА_1 .

Листом від 13.04.2023 № 1332/1/2-23а Державна служба України з питань праці роз`яснила, що з урахуванням пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 100 в розрахунковому періоді (останні 2 або 12 календарних місяців, що передують місяцю виплати грошової допомоги, надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки) у працівника не було заробітної плати (в тому числі не зберігався середній заробіток за час вимушеного прогулу), розрахунки проводилися з установленого йому посадового окладу.

Отже, з урахуванням роз`яснень вбачається, що базовим місяцем для розрахунку відпусткових з 08 до 22 травня 2023 року включно (15 днів) є травень 2023 року, оскільки за останні 12 календарних місяці - з травня 2022 року по квітень 2023 року, в ОСОБА_1 , на час проведення розрахунку, відсутній заробіток і робочі дні.

Таким чином, розрахунок проведено з установленого йому посадового окладу - 20 670 гривень, а тому середньоденна заробітна плата для обчислення компенсації за невикористану відпустку та відпусткових складає 679,56 грн (20 670,00 * 12 місяців / 365 календарних днів).

Розмір компенсації за невикористану відпуску складає 679, 56 грн (середньоденна заробітна плата) * 430 (кількість днів невикористаної відпустки), тобто 292 210, 80 грн.

17.05.2023 позивачу виплачено компенсацію за невикористану відпустку в повному обсязі, що підтверджується розрахунковим листом за травень 2023, який доданий позивачем до позовної заяви.

Щодо покликань позивача, що за позивачем зберігається право на оплачувану відпустку за період вимушеного прогулу, який тривав з 16.07.2011 до 04.05.2023, а відтак кількість невикористаних днів оплачуваної відпустки становить 533 календарні дні то суд зазначає наступне.

Порядок надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 №270. Відповідно до зазначеного Порядку додаткова відпустка, яка надається державним службовцям, належить до щорічних відпусток. Таким чином, період з дати звільнення працівника до дати поновлення на роботі, визначеної у рішенні суду, який оплачений за рішенням суду, дає право на додаткову відпустку, яка надається державним службовцям (з 16.07.2011 по 17.05.2021).

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - постанова № 100).

Відповідно до пункту 2 постанови № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках (зокрема для розрахунку грошової допомоги до відпустки) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (місяць, в якому надається відпустка).

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (місяць, в якому надається відпустка), працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці (для розрахунку грошової допомоги до відпустки), не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Якщо в розрахунковому періоді (останні 2 або 12 календарних місяців, що передують місяцю виплати грошової допомоги, надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки) у працівника не було заробітної плати (в тому числі не зберігався середній за робіток за час вимушеного прогулу), розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Під час дії воєнного стану із розрахунку не виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи (для виплати допомоги), провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої шляхом множення посадового окладу на 2 місяці, на число робочих днів за ці два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається виплата допомоги, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Таким чином, за відсутності у працівника заробітної плати у розрахунковому періоді, розрахунок здійснюється: для оплати відпустки - посадовий оклад множиться на 12 місяців, шляхом ділення отриманої суми на 365 календарних днів розраховується середньоденна заробітна плата, яка множиться на кількість календарних днів щорічної відпустки; для виплати грошової допомоги - посадовий оклад множиться на 2 місяці, отримана сума ділиться на кількість робочих днів у розрахунковому періоді (2 останні місяці перед місяцем виплати) і множиться на середньоарифметичну кількість робочих днів у місяцях, що входять до розрахункового періоду. Кількість робочих днів розраховується відповідно до режиму роботи, встановленому на підприємстві, в установі, організації.

Беручи до уваги вище викладене, та те, що позивачу було компенсовано невикористані дні відпусток (430 днів та 15 днів загалом 445), як основної так і додаткової, з огляду на що у задоволенні позовної вимоги у цій частині слід відмовити.

Щодо вимоги позивача про стягнення грошової допомоги на оздоровлення, то суд заначає наступне.

Як вже було встановлено судом, 05.05.2023 ОСОБА_1 було подано до Апарату Ради національної безпеки і оборони України заяву про надання відпустки з подальшим звільненням.

В заяві від 05.05.2023 позивач просив надати йому частину основних щорічних відпусток за період з 16.07.2011 по день звільнення загальною тривалістю 15 календарних днів з виплатою грошових компенсацій у розмірі середньомісячної заробітної плати.

05 травня 2023 року заяву позивача було задоволено і наказом Апарату РНБО України № 214-К ОСОБА_1 надано частину щорічної основної відпустки з 08 до 22 травня 2023 року включно (15 днів) за період робочого року з 16.07.2020 до 17.05.2020 з подальшим звільненням його із займаної посади 22 травня 2023 року за власним бажанням; відповідно до стаття 57 Закону України «Про державну службу» виплачено ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати; виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за 430 календарних днів невикористаної відпустки за період з 16.07.2011 до 17.05.2021.

Відповідно до стаття 57 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Згідно із статтею 59 Закону України «Про державну службу» щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про відпустки» щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Згідно з правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №809/474/17, від 23.02.2021 у справі №П/811/1858/16, від 29.09.2022 у справі №420/7083/21, згідно з положеннями статті 57 Закону України «Про державну службу» підставою для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати під час отримання щорічної відпустки визначено саме факт отримання працівником такої щорічної основної відпустки за відповідний період роботи.

Відповідно до листа Мінсоцполітики України від 19.09.2017 № 2416/0/101-17 «Щодо грошової допомоги на оздоровлення» під час формування фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік для кожного працівника передбачається одна допомога для оздоровлення, яка є гарантованою виплатою один раз на рік при наданні щорічної відпустки за відповідний робочий рік.

Грошову допомогу не можна ділити на частини, і вона виплачується один раз на рік однією сумою під час надання будь-якої з частин щорічної відпустки.

Відповідно до позиції Верховного Суд, яка викладена у постанові від 11.11.2020 року по справі №500/1022/19, у випадку поділу щорічної відпустки на частини допомога для оздоровлення виплачується працівникові один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки за заявою працівника. Тобто, допомога для оздоровлення є державною гарантією, яка обов`язково виплачується за умови надання щорічної відпустки, маючи при цьому часові рамки, а саме бюджетний період, який становить один календарний рік та відповідно починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 813/2559/18.

За правилами ч.ч.1, 2 ст.12 Закону України «Про відпустки», щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Наведене кореспондується з положеннями ч.ч. 6, 7 ст. 79 Кодексу законів про працю України.

За змістом ч.ч.1, 4 ст. 48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України. Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства.

Згідно ч.ч.1, 12 ст.23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи положення наведених норм права, суд приходить до висновку, що виплата матеріальної допомоги для оздоровлення під час щорічної відпустки є соціальною гарантією, закріпленою на законодавчому рівні. Тому, обсяг коштів, необхідний на її виплату, в обов`язковому порядку враховується при складанні бюджетного запиту. Проте, на виконання вимог Бюджетного кодексу України, бюджетний запит складається на початку року, що передує плановому.

Таким чином, матеріальна допомога для оздоровлення видається до відпустки або її частини незалежно від того, за який вона період. За своєю суттю матеріальна допомога прив`язана до бюджетного періоду, а не до конкретного періоду відпустки.

Оскільки виплата допомоги на оздоровлення до щорічної відпустки за різні періоди (роки) роботи декілька разів протягом одного бюджетного року у кошторисі не передбачено, то відповідно можливість виплати такої допомоги до щорічної відпустки лише один раз на рік.

Відповідно до листа Мінсоцполітики України від 19.09.17 № 2416/0/101-17 «Щодо грошової допомоги «на оздоровлення», під час формування фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік для кожного працівника передбачається одна допомога для оздоровлення, яка є гарантованою виплатою один раз на рік при наданні щорічної відпустки за відповідний робочий рік. Грошову допомогу не можна ділити на частини, і вона виплачується один раз на рік однією сумою під час надання будь-якої з частин щорічної відпустки. Якщо працівник не використав минулорічну відпустку і, відповідно, йому не виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення, її можливо здійснювати, але тільки за рахунок економії фонду оплати праці та без утисків для інших працівників. Подією, у зв`язку з якою призначається матеріальна допомога на оздоровлення, є щорічна основна відпустка та підставою нарахування допомоги - є заява та наказ.

Розмір грошової допомоги в порядку статті 57 Закону України «Про державну службу» у 2023 році ОСОБА_1 обраховувався наступним чином - базовим місяцем для розрахунку грошової допомоги є останні 2 місяці (березень - квітень 2023року), в яких у ОСОБА_1 , на час проведення розрахунку, відсутній заробіток і робочі дні, тому розрахунок проведено з установленого йому посадового окладу - 20 670, 00 грн.

Середньоденна заробітна плата для обрахунку грошової допомоги складає 20670, 00 (посадовий оклад) * 2 місяці (що передували виплаті) / 43 (робочі дні за останні два місяці, що передували виплаті), тобто 961,40 грн.

Середньомісячна кількість днів становить 43 робочі дні за табелем обліку робочого часу / 2 = 21,5 днів.

Грошова допомога в розмірі середньомісячної заробітної плати складає 961,40 (середньоденна заробітна плата) * 21,5 (середньомісячна кількість робочих днів) становить 20 670, 10 грн.

Таким чином, ОСОБА_1 було надано грошову допомогу на оздоровлення в порядку статті 57 Закону України «Про державну службу» в 2023 році, що підтверджується наказом від 05.05.2023 № 214-К та платіжною інструкцією від 05.05.2023 № 308.

Наказ від 05.05.2023 № 214-К був виданий на підставі заяви ОСОБА_1 та не оскаржувався, з огляду на що відсутній спір про право.

Грошова допомога у зв`язку з відпусткою, можливість виплати якого передбачена статтею 57 Закону України «Про державну службу», не є складовою заробітної плати державного службовця, а ні окремою безумовною самостійною виплатою, а навпаки, є грошовою виплатою, можливість виплати/отримання якої є прямо залежним від волевиявлення працівника, який реалізуючи своє право на відпустку, одночасно з поданням заяви про надання відповідної кількості днів щорічної відпустку просить надати зазначену грошовому допомога, виплата якої є можливою протягом бюджетного року.

Оскільки, позивач скористався правом на отримання грошової допомоги у зв`язку із відпусткою, передбаченої статтею 57 Закону України «Про державну службу», в бюджетному періоді 2023 року та враховуючи, що позивачу було компенсовано невикористані дні відпустки при звільненні, йому фактично не може бути надана відпустка, а тому правових підстав виплати ОСОБА_1 грошової допомоги відсутні.

Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 23.05.2023 по день постановлення судом рішення, відповідно до статті 117 Кодексу суд зазначає наступне.

Відповідно до стаття 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Наказом Апарату Ради національної безпеки і оборони України від 05.05.2023 № 214-К ОСОБА_1 надано частину щорічної основної відпустки з 08 до 22 травня 2023 року включно (15 днів) за період робочого року з 16.07.2020 до 17.05.2021 з подальшим звільненням його із займаної посади 22 травня 2023 року за власним бажанням; відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу» виплачено Іващенку грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати; виплачено Іващенку грошову компенсацію за 430 календарних днів невикористаної відпустки за період з 16.07.2011 до 17.05.2021.

05 та 17 травня 2023 року ОСОБА_1 виплачено частину щорічної відпустки (15 днів), виплачено грошову допомогу, та компенсацію за невикористані дні відпустки, тобто виплачено всі належні суми, що підлягали ОСОБА_1 перед звільненням, заборгованість відсутня, на підтвердження чого відповідачем було надано копії платіжних інструкцій №337 від 17.05.2023 на суму 236 339, 37 грн та №308 від 05.05.2023 на суму 24 845, 12 грн.

Отже, підстави застосування статті 117 КЗпП України та стягнення з Апарату Ради національної безпеки і оборони України середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку відсутні, у зв`язку з повною виплатою ОСОБА_1 всіх належних сум перед звільненням.

Так, згідно із Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», на території України обов`язкову силу мають також Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 («Конвенція») та практика Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Право на мирне володіння майном гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, Європейський суд з прав людини виходить із того, що захисту підлягають також законні сподівання на підставі отриманого дозвільного документа (справи Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979, Спорронґ і Льоннрот проти Швеції (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), заяви №7151/75, №7152/75, рішення від 23.09.1982, рішення від 18.12.1984 та інші).

Згідно з положеннями статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір на загальну суму 1073,60 грн.

Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 536,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8, 9, 77, 243- 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Апарату Ради національної безпеки і оборони України (; адреса: вул. Банкова, 11, м. Київ, 01220) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 18.05.2021 по 04.05.2023 в сумі 2 155 759 (два мільйони сто п`ятдесят п`ять тисяч сімсот п`ятдесят дев`ять) гривень 15 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 536 (п`ятсот трицять шість) гривень 80 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Ради національної безпеки і оборони України (; адреса: вул. Банкова, 11, м. Київ, 01220).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.