Справа № 380/12375/24
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2024 року м. Львівсправа № 380/12375/24

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивачка/ ОСОБА_1 ) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Державної податкової служби України (Відповідач/ДПС України), в якому просить:

- визнати протиправною відмову Державної податкової служби України надати інформацію на мій, ОСОБА_1 , запит від 27.12.2023;

- зобов`язати Державну податкову службу України надати інформацію на мій запит від 27.12.2023, а саме: 1) чи подавав ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 декларації про майновий стан і доходи фізичної особи за період 2017-2023 рр.? 2) чи сплачував ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 податок на доходи фізичних осіб з отриманого додаткового блага у вигляді знижки на оренду квартири, яку він винаймав для проживання із щомісячною платою 1 тис. грн протягом 2017-2023 рр.?;

- стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 27 грудня 2023 року надіслала на електронну адресу ДПС України () запит на публічну інформацію, у якому просила надати таку інформацію: 1. Чи подавав ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 декларації про майновий стан і доходи фізичної особи за період 2017-2023 рр.? 2. Чи сплачував ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 податок на доходи фізичних осіб з отриманого додаткового блага у вигляді знижки на оренду квартири, яку він винаймав для проживання із щомісячною платою 1 тис. грн протягом 2017-2023 рр.? У запиті позивачка звернула увагу розпорядника на мету запиту, природу інформації та роль запитувача.

Однак ДПС України своєю відповіддю від 03 січня 2024 року відмовило позивачці у наданні запитуваної інформації.

Позивачка вважає, що відповідач безпідставно відмовився надати інформацію на її запит, а отже неправильно застосував «трискладовий тест», передбачений частиною другою статті 6 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон № 2939), та протиправно обмежив доступ до запитуваної інформації.

Вказує, що відповідач помилково оцінив, що запитувана інформація може завдати ймовірної шкоди правам та інтересам ОСОБА_2 , зокрема праву на приватність і що це може привести до негативної публічної оцінки. Також розпорядник помилково визначив, що шкода від надання такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні. Крім цього, запитувана інформація стосується доходів, майна та сплачених податків особи, уповноваженої на виконання функцій держави. Тому, хоч ця інформація є конфіденційною та обмеження доступу до неї відповідає захисту права на приватність цієї особи, ймовірну шкоду переважає право громадськості знати цю інформацію, оскільки йдеться про службовця, наділеного владними повноваженнями, оплата праці якого здійснюється коштом платників податків. Тобто запитувана інформація стосувалась виконання вимог закону публічною особою, наділеного владними повноваженнями, оплата праці якого здійснюється коштом платників податків належного декларування свого податкового блага. Тому ця інформація становить суспільний інтерес, який переважає право на приватність.

Позивачка відзначає, що ДПС України не заперечувала, що запитувана інформація є у її володінні. Позивачка не має змоги отримати запитувану інформацію з будь-яких інших джерел, окрім як на запит до ДПС України. Вважає, що ненадання відповіді на запит перешкодило їй у виконанні своєї ролі у суспільстві. Окрім того, запитувана інформація є у володінні виключно відповідача як розпорядника та не може бути отримана будь-яким іншим способом, в тому числі з відкритих джерел чи від інших органів влади. Отже, інформація відповідає критерію «доступності» у розумінні практики Європейського суду з прав людини.

Звертає увагу на те, що у своєму запиті зазначала про те, що представляє громадську організацію, навіщо їй запитувана інформація, а також про те, що така становить суспільний інтерес. Отже, мета запиту, суспільний інтерес в інформації, роль запитувача в поширенні інформації та той факт, що інформація є у розпорядника все це свідчить про те, що розпорядник зобов`язаний надати запитувану інформацію. Тож протиправна відмова відповідача надати відповідь на запит свідчить про втручання у право позивачки на свободу слова, гарантоване статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивачка підсумовує, що ДПС України порушило її право на доступ до запитуваної інформації, а тому заявлений позов просить задовольнити повністю.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що відповідно до вимог підпункту 17.1.9 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України (далі також ПК України) закріплено право платника податків на нерозголошення контролюючим органом (посадовими особами) відомостей про такого платника без його письмової згоди та відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, державну, комерційну чи банківську таємницю та стали відомі під час виконання посадовими особами службових обов`язків, крім випадків, коли це прямо передбачено законами. Обмеження в доступі до інформації щодо подання звітності та сплати податків ОСОБА_2 здійснюється з метою запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, оскільки це відповідає захисту прав вказаної особи на невтручання у її особисте життя, розголошення вказаної інформації може завдати істотної шкоди її правам та інтересам, зокрема, праву на приватність, може призвести до негативної публічної оцінки, та шкода від надання такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Зазначає, що лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.

Зауважує, що позивачка просить у своєму запиті надати інформацію щодо доходів фізичної особи ( ОСОБА_2 ) за період 2017-2023 років, однак статтею 70 ПК України передбачено, що орган виконавчої влади, який реалізує державну податкову і митну політику, формує та веде Державний реєстр. Згідно з пунктом 70.3 статті 70 ПК України до інформаційної бази Державного реєстру включаються такі дані про фізичних осіб: джерела отримання доходів; об`єкти оподаткування; сума нарахованих та/або отриманих доходів; сума нарахованих та/або сплачених податків. Відомості з Державного реєстру є інформацією з обмеженим доступом (підпункт 70.15.20 пункту 70.15 статті 70 ПК України). З огляду на вищевикладене ДПС України вважає, що нею не було вчинено протиправної відмови щодо ненадання відповіді на запит ОСОБА_1 , натомість було дотримано усіх вимог чинного законодавства за результатами розгляду відповідного запиту позивачки.

Відповідач підсумовує, що під час розгляду запиту на отримання публічної інформації ОСОБА_1 щодо надання інформації про подання декларацій про майновий стан і доходи ОСОБА_2 за період 2017-2023 років та сплати податку на доходи фізичних осіб протягом зазначеного періоду з окремого виду доходу ДПС України дотримало вимоги законодавства, а саме статті 32 Конституції України, частини другої статті 14 Закону України від 01 червня 2010 року № 2297-VI «Про захист персональних даних» (далі також Закон № 2297), частини другої статті 21 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі Закон № 2657), частини другої статті 7 Закону № 2939, а тому в задоволенні заявленого позову просить відмовити повністю.

На спростування доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, позивачка подала відповідь на відзив, в якій зазначає, що віднесення спірної інформації до податкової не перешкоджає застосовності Закону № 2939 до правовідносин, пов`язаних з її отриманням. У ситуації з позивачкою відповідач не мав ураховувати виключно те, що будь-яка інформація про платника податків не може надаватись на запит. До того ж навіть застосована ним норма підпункту 17.1.9 пункту 17.1 статті 17 ПК України передбачає виняток «крім випадків, коли це прямо передбачено законами». На переконання позивачки, відповідач не врахував, що інформація, яку вона бажала отримати, вже значною мірою перебуває у відкритому доступі: відомості про отримання суддею Верховного Суду ОСОБА_2 доходу у вигляді заниженої вартості орендної плати в судових рішеннях у справі № 757/50993/23-п, які доступні широкому загалу у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Це саме стосується рішення Вищої ради правосуддя, де так само вказані ці відомості. Понад те, в цих рішеннях вказані конкретні розміри доходу ОСОБА_2 і конкретні періоди його отримання. Отже, вже зараз у відкритому доступі наявні всі достовірні відомості про отримання ОСОБА_2 доходу і фактично запит позивачки охоплював додаткову інформацію лише про те, чи було з цього доходу сплачено податки. Надання позивачці такої інформації, враховуючи наявність у відкритому доступі відомостей про отримання ОСОБА_2 самого доходу і його розміру, не могло завдавати ніякої шкоди його особистому життю. Також позивачка покликається на відповідну практику Європейського Суду з прав людини. Стверджує, що відповідач не спробував провести будь-яку індивідуалізовану оцінку того, чи можна надати запитану інформацію хоча б частково, за виключенням якихось відомостей, які, на його думку, можуть потребувати особливого захисту без обмеження доступу до тих відомостей, які такого захисту не потребують (як-от щодо розміру і факту сплати податків з доходу, адже за умови оприлюднення назагал факту отримання ОСОБА_2 цих доходів розмір податків з них можна порахувати на підставі встановлених законом ставок). Отже, доступ до запитаної інформації було обмежено непропорційно, без зважування відповідачем конфліктуючих інтересів (він віддав абсолютну перевагу інтересу захисту приватного життя ОСОБА_2 понад інтересами суспільства знати, чи дотримався голова найвищого суду в країні податкового законодавства), чим порушив право позивачки на обмін думками і доступ до інформації, передбачене статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог пункту третього частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 14 червня 2024 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 01 липня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 16 липня 2024 року у задоволенні клопотань представника відповідача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження та про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до довідки Громадської організації «Фундація ДЕЮРЕ» б/н від 26 червня 2024 року Громадська організація «Фундація ДЕЮРЕ» в особі виконавчої директорки ОСОБА_3 підтверджує те, що ФОП ОСОБА_1 надає послуги Організації на підставі договору про надання послуг № GЕ2-10-03-04-2023 від 03 квітня 2023 року.

27 грудня 2023 року позивачка надіслала на електронну адресу ДПС України () запит на публічну інформацію б/н, у якому просила надати таку інформацію:

1. Чи подавав ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 декларації про майновий стан і доходи фізичної особи за період 2017-2023 рр.?

2. Чи сплачував ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 податок на доходи фізичних осіб з отриманого додаткового блага у вигляді знижки на оренду квартири, яку він винаймав для проживання із щомісячною платою 1 тис. грн протягом 2017-2023 рр.?

Листом від 03 січня 2024 року № 8/ЗПІ/99-00-24-01-02-10 ДПС України відмовила позивачці у задоволенні її інформаційного запиту від 27 грудня 2023 року б/н на підставі пункту другого частини першої статті 22 Закону № 2939.

Відмова мотивована таким:

«[…] Згідно зі статтею 6 Закону № 2939 до публічної інформації з обмеженим доступом відноситься конфіденційна інформація, таємна та службова інформація.

Водночас статтею 7 Закону № 2939 передбачено, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов.

Статтею 32 Конституції України встановлено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Крім того, відповідно до пункту 3 частини третьої статті 10 Закону № 2939 розпорядники інформації, володіють інформацією про особу, зобов`язані вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб.

Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 Закону № 2939, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону № 2657 податкова інформація - сукупність відомостей і даних, що створені або отримані суб`єктами інформаційних відносин у процесі поточної діяльності і необхідні для реалізації покладених на контролюючі органи завдань і функцій у порядку, встановленому Податковим кодексом України (далі ПКУ).

Водночас повідомляємо, що відповідно до підпункту 17.1.9 пункту 17.1 статті 19 ПКУ платник податків має право на нерозголошення контролюючим органом (посадовими особами) відомостей про такого платника без його письмової згоди та відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, державну, комерційну чи банківську таємницю та стали відомі під час виконання посадовими особами службових обов`язків, крім випадків, коли це прямо передбачено законами.

Також підпунктом 21.1.6 пункту 21.1 статті 21 ПКУ визначені обов`язки і відповідальність посадових та службових осіб контролюючих органів, зокрема недопущення розголошення інформації з обмеженим доступом, що одержується, використовується, зберігається під час реалізації функцій, покладених на контролюючі органи.

З огляду на зазначене, а також з урахуванням пункту 2 статті 6 Закону № 2939, обмеження в доступі до інформації щодо подання звітності та сплати податків ОСОБА_2 здійснюється з метою запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, оскільки це відповідає захисту прав вказаної особи на невтручання у її особисте життя, розголошення вказаної інформації може завдати істотної шкоди її правам та інтересам, зокрема, праву на приватність, може привести до негативної публічної оцінки, та шкода від надання такої інформації переважає суспільній інтерес в її отриманні.

При цьому згідно з пунктом 4 частини першої статті 10 Закону № 2939 кожна особа має право на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів […]».

Позивачка, вважаючи протиправною відмову відповідача у наданні інформації на свій запит від 27 грудня 2023 року, звернулася з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності відмови відповідача у задоволенні запиту на публічну інформацію позивачки від 27 грудня 2023 року.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом абзаців першого, другого статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно з приписами статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Суд зазначає, що даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, Конституційний Суд України наголосив, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац шостий пункту 4, абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини рішення від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012).

Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Конституційний Суд України також зазначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок (абзац другий пункту 6 мотивувальної частини рішення від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019).

Отже, за позицією Конституційного Суду України право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац сьомий пункту 2.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 січня 2020 року № 1-р(I)/2020).

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно зі статтею 5 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до частин першої, другої статті 7 Закону № 2657 право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.

Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до статті 1 Закону № 2939 публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

За змістом пункту першого частини першої статті 3 Закону № 2939 право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Згідно із статтею 2 Закону № 2939 метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 4 Закону № 2939 доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом.

Статтею 5 Закону № 2939 визначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Положеннями статті 7 Закону № 2939 визначено, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

За приписами статті 8 Закону № 2939 таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську, розвідувальну таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю.

Відповідно до статті 12 Закону № 2939 суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Статтею 13 Закону № 2939 визначений перелік розпорядників інформації. Так, відповідно до пункту першого частини першої цієї статті Закону № 2939 розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Згідно із статтею 14 Закону № 2939, якою визначені обов`язки розпорядників інформації, розпорядники інформації зобов`язані: оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; вести облік запитів на інформацію; визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Частинами першою, другою статті 19 Закону № 2939 визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Приписами пункту другого частини першої статті 22 Закону № 2939 передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис. Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі (частини четверта, п`ята статті 22 Закону № 2939.

Отже, забезпечення доступу до публічної інформації здійснюється двома способами: систематичного та оперативного оприлюднення інформації і надання інформації за запитами на інформацію. Спосіб забезпечення доступу до публічної інформації залежить, у тому числі, від виду (характеру, суті) такої інформації. За положеннями Закону № 2939 кожна особа має право скористатися своїм правом на подання інформаційного запиту, якому кореспондує обов`язок розпорядника інформації надати на нього відповідь.

Водночас відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність передбачених частиною другою статті 6 Закону № 2939 підстав для обмеження у доступі. Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових, передбачених указаною правовою нормою, означає, що відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічну правову позицію наведено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 9901/510/18 (провадження № 11-840заі18), від 14 травня 2020 року у справі № 9901/589/19 (провадження № 11-72заі20).

Відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. А згідно з пунктом 2 цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Тобто стаття 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10 (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 17 лютого 2015 року у справі Гусева проти Болгарії (Guseva v. Bulgaria), заява № 6987/07, пункти 36, 40; від 03 квітня 2012 року у справі Гіллберг проти Швеції (Gillberg v. Sweden), заява № 41723/06, пункт 93).

Реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова державного органу в наданні інформації на запит є формою втручання в право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.

За усталеною практикою ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції втручання у права заявника становитиме порушення Конвенції, якщо не відповідатиме вимогам пункту 2 статті 10. Тому варто визначити, чи було це втручання передбачене законом, чи переслідувало воно одну або декілька законних цілей, визначених у цьому пункті, та чи було воно необхідним у демократичному суспільстві задля досягнення цих цілей (див. рішення ЄСПЛ від 26 травня 2009 року у справі Кенеді проти Угорщини, заява № 31475/05, пункт 43).

Велика палата ЄСПЛ в рішенні від 08 листопада 2016 року у справі Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary) (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати в кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (пункт 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (пункти 158-170):

1) мета запитувача. Потрібно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії із суспільно важливих питань і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;

2) природа інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;

3) роль запитувача. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть насамперед журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;

4) готова та доступна інформація. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.

Приписами частин першої, другої, четвертої статті 6 Закону № 2939 визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше.

Суд відзначає, що запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів першого - третього частини другої статі 6 Закону.

Ці вимоги є трискладовим тестом, який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. Доступ до інформації може бути обмежено за умови додержання сукупності всіх трьох підстав.

Отже, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації трискладового тесту.

Суд звертає увагу на те, що положення частини другої статті 6 Закону передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 Закону № 2939 закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженим лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі трискладового тесту.

Отож, обов`язок доведення того факту, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

Також суд наголошує, що відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник інформації у відповіді на запит вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових трискладового тесту означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 9901/249/19, постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 806/1959/16.

Суд встановив, що 27 грудня 2023 року позивачка надіслала на електронну адресу ДПС України () запит на публічну інформацію б/н, у якому просила надати таку інформацію:

1. Чи подавав ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 декларації про майновий стан і доходи фізичної особи за період 2017-2023 рр.?

2. Чи сплачував ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 податок на доходи фізичних осіб з отриманого додаткового блага у вигляді знижки на оренду квартири, яку він винаймав для проживання із щомісячною платою 1 тис. грн протягом 2017-2023 рр.?

Однак листом від 03 січня 2024 року № 8/ЗПІ/99-00-24-01-02-10 відповідач відмовив позивачці у задоволенні її інформаційного запиту від 27 грудня 2023 року б/н на підставі пункту другого частини першої статті 22 Закону № 2939, мотивувавши свою відмову тим, що з огляду на приписи статей 6, 7, пункту 3 частини третьої статті 10, частини першої статті 13 Закону № 2939, статті 32 Конституції України, частини першої статті 16 Закону № 2657, підпункту 17.1.9 пункту 17.1 статті 19, підпункту 21.1.6 пункту 21.1 статті 21 ПК України, а також з урахуванням пункту 2 статті 6 Закону № 2939 обмеження в доступі до інформації щодо подання звітності та сплати податків ОСОБА_2 здійснюється з метою запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, оскільки це відповідає захисту прав вказаної особи на невтручання у її особисте життя, розголошення вказаної інформації може завдати істотної шкоди її правам та інтересам, зокрема, праву на приватність, може привести до негативної публічної оцінки, та шкода від надання такої інформації переважає суспільній інтерес в її отриманні.

Оцінюючи правомірність такої відмови відповідача, суд зазначає таке.

Насамперед суд відзначає, що у своєму запиті на публічну інформацію від 27 грудня 2023 року б/н позивачка чітко вказала мету запиту, природу інформації та роль запитувача, а саме:

- позивачка співпрацює з громадською організацією «Фундація ДЕЮРЕ», яка створена правниками з метою сприяння розвитку правовладдя (верховенства права) та реформ у сфері правосуддя в Україні. Громадська організація «Фундація ДЕЮРЕ» здійснює систематичну діяльність з проведення аналізу діяльності органів судової влади, систематично займається темою проведення судової реформи та доброчесності суддів;

- інформація потрібна позивачці для здійснення громадського контролю над діяльністю судової влади та її представників. Зокрема відповідно до дисциплінарної скарги позивачки на ОСОБА_2 . Вища рада правосуддя відкрила дисциплінарне провадження (ухвала № 1363/2дп/15-23 від 20 грудня 2023 року). Саме під час кримінального провадження, що стало підставою для скарги позивачки, вона дізналася про вартість оренди квартири ОСОБА_2 , зниження якої суд визнав подарунком в розумінні антикорупційного законодавства. Вказана інформація становить суспільний інтерес, адже стосується екс-голови Верховного Суду найвищої судової інстанції, що формує практику та є стандартом для усіх судів України. Тому дії (бездіяльність) суддів Верховного Суду, а тим паче голови такого органу, є під пильним контролем громадськості, що має на меті забезпечити гарантії проти зловживань. Для виконання своєї мети позивачці потрібна офіційна і достовірна інформація;

- запитувана інформація не стосується чутливої персональної інформації про суддю, його особистого життя, а лише самого факту, чи він виконував свої податкові зобов`язання, тому її розголошення не може завдати шкоди приватному життю.

Отже, під час розгляду запиту на публічну інформацію від 27 грудня 2023 року б/н відповідачу було достеменно відомо про мету запиту позивачки, природу інформації та роль запитувача.

Також суд ураховує, що відповідно до частини першої статті 16 Закону № 2657 податкова інформація - сукупність відомостей і даних, що створені або отримані суб`єктами інформаційних відносин у процесі поточної діяльності і необхідні для реалізації покладених на контролюючі органи завдань і функцій у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Згідно з підпунктом 17.1.9 пункту 17.1 статті 17 ПК України платник податків має право на нерозголошення контролюючим органом (посадовими особами) відомостей про такого платника без його письмової згоди та відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, державну, комерційну чи банківську таємницю та стали відомі під час виконання посадовими особами службових обов`язків, крім випадків, коли це прямо передбачено законами.

За змістом абзацу першого підпункту 21.1.6 пункту 21.1 статті 21 ПК України посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані не допускати розголошення інформації з обмеженим доступом, що одержується, використовується, зберігається під час реалізації функцій, покладених на контролюючі органи.

Пунктом 70.1 статті 70 ПК України визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, формує та веде Державний реєстр фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр).

Згідно з приписами пункту 70.3 статті 70 ПК України до інформаційної бази Державного реєстру включаються такі дані про фізичних осіб, зокрема: джерела отримання доходів; об`єкти оподаткування; сума нарахованих та/або отриманих доходів; сума нарахованих та/або сплачених податків; інформація про податкову знижку та податкові пільги платника податків.

За змістом підпункту 70.15.2 пункту 70.15 статті 70 ПК України відомості з Державного реєстру є інформацією з обмеженим доступом.

Як встановив суд позивачка просила відповідача надати їй інформацію щодо подання податкової звітності та сплати податків суддею (екс-головою) Верховного Суду ОСОБА_2 .

Отже, запитувана позивачкою інформація є інформацією з обмеженим доступом (конфіденційною інформацією), а особа, якої ця інформація стосується, має право на її нерозголошення, проте, крім випадків, коли це прямо передбачено законами.

Один із таких випадків встановлено статтею 29 Закону № 2657, частиною першою якої передбачено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2010 року № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» відзначено, що з урахуванням положень частини першої статті 7 Закону № 2939, частини другої статті 21 Закону № 2657 та статті 32 Конституції України конфіденційна інформація може поширюватись, зокрема у випадку, коли розголошення конфіденційної інформації відповідає суспільному інтересу і право громадськості знати цю інформацію переважає шкоду, яку може бути завдано особі поширенням її конфіденційної інформації. Таке поширення здійснюється відповідно до статті 29 Закону № 2657 після застосування трискладового тесту.

З урахуванням положень частини другої статті 29 Закону № 2657 предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Перелік видів інформації, що може бути предметом суспільного інтересу, не є вичерпним.

З огляду на характер суспільно необхідної інформації законодавство не надає вичерпного визначення цього поняття. Гнучкість законодавства в цьому аспекті виправдано надає судам можливість визначати, чи є конкретна інформація суспільно необхідною, з врахуванням індивідуальних обставин справи.

Отже, оцінюючи конкретну інформацію на предмет наявності суспільного інтересу до неї, суди повинні застосовувати певні критерії.

Так, наприклад, інформація може вважатись суспільно необхідною, якщо її поширення сприяє:

1) дискусії з питань, що хвилюють суспільство чи його частину, необхідності роз`яснення питань, які важливі для актуальної суспільної дискусії;

2) з`ясуванню та розумінню причин, які лежать в основі рішень, які приймає державний орган, орган місцевого самоврядування, його службова чи посадова особа;

3) посиленню підзвітності і підконтрольності влади суспільству загалом, у тому числі шляхом забезпечення прозорості процесу підготовки і прийняття владних рішень;

4) дієвому контролю за надходженням та витрачанням публічних коштів, розпорядженням державним або комунальним майном, розподіленням соціальних благ;

5) запобіганню розтраті, привласненню публічних коштів і майна, запобіганню незаконному особистому збагаченню публічних службовців;

6) захисту навколишнього середовища, виявленню завданої або можливої шкоди екології, обізнаності суспільства про дійсний стан довкілля та чинники, які на нього впливають;

7) виявленню ризиків для здоров`я людей, для громадської безпеки і порядку, запобігання їм та їх наслідкам;

8) виявленню шкідливих для людини наслідків діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб;

9) інформуванню про діяльність органів публічної влади (державних органів, органів місцевого самоврядування), про їхні внутрішні правила, організацію роботи тощо;

10) інформуванню про діяльність та поведінку публічних осіб, тобто осіб, які обіймають посади публічної служби та/або користуються публічними ресурсами, а також, у ширшому значенні, осіб, які відіграють певну роль у громадському житті - в політиці, економіці, мистецтві, соціальній сфері, спорті чи у будь-якій іншій сфері;

11) викриттю недоліків у діяльності органів публічної влади, їхніх працівників;

12) виявленню порушень прав людини, зловживання владою, корупційних правопорушень, неетичної поведінки публічних службовців, невиконання (чи неналежного, недбалого виконання) ними своїх обов`язків, дискримінації за будь-якою ознакою;

13) інноваціям, науковим дослідженням;

14) економічному розвитку, підприємницькій діяльності, інвестиціям;

15) виявленню фактів введення громадськості в оману.

Крім того, визначаючи те, чи є інформація суспільно необхідною, суди повинні враховувати, зокрема:

особу запитувача. Якщо інформацію запитує журналіст або особа, яка, користуючись сучасними засобами комунікації, створює площадку для суспільного обговорення важливих питань, систематично інформує суспільство про суспільні події, представник громадської організації, це є додатковим аргументом на користь наявності суспільного інтересу запитуваної інформації;

наявність суспільної дискусії на момент отримання розпорядником інформації запиту (стосується актуальної дискусії, яка ведеться, наприклад, у засобах масової інформації, парламенті чи місцевій раді);

чим менша ймовірність завдання шкоди, тим більша перевага надається розкриттю інформації;

якщо інформація стосується публічного діяча або особи, яка претендує на зайняття публічної посади, то це додатковий аргумент на користь розкриття інформації. Така інформація може бути обмежена в доступі лише через серйозні обставини та високу ймовірність завдання істотної шкоди. Публічними діячами у цьому контексті можуть вважатись особи, які обіймають посади публічної служби (посади в державних органах, органах місцевого самоврядування) або користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Чим вищою є посада публічної служби, яку займає особа або на яку претендує особа, тим меншою є можливість обмеження доступу до інформації про неї.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність суспільного інтересу у межах розглядуваних правовідносин, суд бере до уваги те, що запитувана позивачкою інформація щодо подання податкової звітності та сплати податків стосувалася екс-голови Верховного Суду ОСОБА_2 , який станом на момент звернення позивачки до ДПС України із відповідним запитом був суддею Верховного Суду, тобто особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Тому хоч і запитувана інформація є інформацією з обмеженим доступом (конфіденційною інформацією) та обмеження доступу до неї відповідає захисту права на приватність цієї особи, ймовірну шкоду переважає право громадськості знати цю інформацію, оскільки мова йде про службовця, наділеного владними повноваженнями, оплата праці якого здійснюється за рахунок бюджетних коштів.

Варто відзначити, що Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року № 1165 (1998) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6).

З огляду на вказане суд погоджується із твердженням позивачки про те, що ця інформація становить суспільний інтерес, який переважає право на приватність.

Суд також звертає увагу на те, що запитувана інформація є необхідною позивачці для реалізації її функції сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань і цю інформацію позивачка запитувала інформацію в цілях задоволення суспільного інтересу.

Також суд ураховує, що станом на момент звернення позивачки до відповідача з відповідним запитом вже було ухвалено судове рішення постанову Печерського районного суду міста Києва від 26 грудня 2023 року у справі № 757/50993/23-п, в якій суд встановив, що «… ОСОБА_1, будучи суддею, Головою Верховного Суду, нехтуючи правилами, що визначені ч. 1 ст. 24 Закону, та порушуючи абз. 1 ч. 2 ст. 23 Закону, приймав кожного місяця подарунки від ОСОБА_2, що задовольняли його приватний інтерес (оплата оренди квартири на вигідних для нього умовах, за ціною, що нижча від мінімальних ринкових цін), недоплативши (зберіг власні кошти) на суму подарунку 906600 грн, а отже, отримав по суті дозвіл від ОСОБА_2 на їх збереження, чим порушив обмеження, передбачене ч. 2 ст. 23 Закону.

Судом встановлено наявність в таких діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-5 КупАП - порушення встановлених законом обмежень щодо одержання подарунків…».

Новина про вказані обставини стала відомою необмеженому колу осіб через масове її поширення у засобах масової інформації, що є загальновідомим фактом та не потребує доказування.

Отже, суд поділяє доводи позивачки про те, що «негативна публічна оцінка» уже існувала через сам факт оренди ОСОБА_2 квартири та порушення встановлених законом обмежень щодо одержання подарунків, тому покликання відповідача на те, що розголошення запитуваної інформації може призвести до негативної публічної оцінки є у спірних правовідносинах помилковими.

Суд, крім цього, зауважує, що в оскаржуваній відмові відповідач не вказує, чому саме шкода від надання запитуваної інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

З урахуванням викладеного вище у сукупності, зважаючи на мету запиту, природу запитуваної інформації та роль запитувача суд уважає, що відмова ДПС України у задоволенні запиту на публічну інформацію ОСОБА_1 від 27 грудня 2023 року б/н на підставі пункту другого частини другої статті 22 Закону № 2939 є протиправною.

Водночас суд відзначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд під час вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Обираючи спосіб відновлення порушеного права позивачки, суд ураховує принцип верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, а також принцип ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом, без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Ураховуючи встановлену судом протиправність відмови ДПС України у задоволенні запиту на публічну інформацію ОСОБА_1 від 27 грудня 2023 року б/н, суд уважає, що належним способом захисту порушеного права позивачки є зобов`язання ДПС України надати ОСОБА_1 інформацію на її запит на публічну інформацію від 27 грудня 2023 року б/н.

Водночас суд уважає за недоцільне конкретизувати у резолютивній частині рішення суду зміст запитуваної позивачкою інформації, оскільки такий чітко зазначений у запиті на публічну інформацію від 27 грудня 2023 року б/н, тож не потребує конкретизації.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частинами першою, третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (абзац перший частини першої статті 139 КАС України).

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивачка сплатила судовий збір у розмірі 968,96 грн. Отже, поверненню позивачці за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сума у розмірі 968,96 грн.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної податкової служби України (Львівська площа, 8, м. Київ, 04053) про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Державної податкової служби України у задоволенні запиту на публічну інформацію ОСОБА_1 від 27 грудня 2023 року б/н.

Зобов`язати Державну податкову службу України надати ОСОБА_1 інформацію на її запит на публічну інформацію від 27 грудня 2023 року б/н.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 968,96 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 26 вересня 2024 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна