Справа № 140/6912/24
Суддя: Федечко М. О.
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 140/6912/24
Провадження № 2-а/156/16/24
Рядок статзвіту № 139
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 вересня 2024 року сел. Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Федечко М. О.

з участю секретаря судового засідання Салатюк Г. В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в сел. Іваничі адміністративну справу № 140/6912/24 за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МВП № 000623 від 21.06.2024 року та закриття провадження у справі,

учасники процесу:

позивач: - ОСОБА_1 ,

представник позивача: Явтушенко І.В.,

представники відповідача - УДМС України у Волинській області: Масюк О. В., Віннічук М. Ф.,

в с т а н о в и в :

Зміст спору

ОСОБА_1 через свого представника звернулася в суд з позовом до УДМС України у Волинській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МВП № 000623 від 21.06.2024 року та закриття провадження у справі.

В обґрунтування вимог ствердила, що 21.06.2024 року начальником Нововолинського відділу УДМС України у Волинській області ОСОБА_3 складено відносно неї протокол про адміністративне правопорушення, серія ПР MBП № 000627. 21.06.2024 року на підставі вищевказаного протоколу начальником Нововолинського відділу УДМС Віннічук М.Ф. винесено постанову серії ПН МВП № 000623 про накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн., оскільки вона - гр. Республіки Білорусь порушила правила перебування іноземців в Україні, а саме проживала за недійсними документами, aбo документами, термін дії яких закінчився. ОСОБА_1 вважає дану постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню, а справу про адміністративне правопорушення щодо неї за ч. 2 ст. 203 КУпАП закриттю.

Позивач стверджує, що складаючи протокол про адміністративне правопорушення серія ПН MBП № 000627 та фіксуючи порушення нею ч. ч. 1, 3 статті 3, п. 22 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та, як наслідок вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 KУпAП, відповідач посилається на те, що позивач ( ОСОБА_1 ) проживає на території України за паспортом для виїзду за кордон громадянина Республіки Білорусь cepii НОМЕР_1 , термін дії якого закінчився 09.03.2022 року.

Позивач зазначає, що ч. 2 ст. 203 KУпAП передбачена адміністративна відповідальність для іноземців за проживання на території України за недійсними документами чи документами, термін яких закінчився, тому відповідальність настає саме у випадку недійсності посвідки на проживання в України. Адміністративна відповідальність за проживання на території України іноземця за паспортним документом, термін дії якого закінчився, диспозицією жодною з частин статті 203 KУпAП не передбачена.

Вважає, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення начальником Нововолинського відділу УДМС України у Волинській області ОСОБА_3 не дотримано вимог статей 245, 280 КУпАП, якими передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана ocoбa в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують i обтяжують відповідальність; повинен своєчасно, всебічно, повно i об`єктивно з`ясувати обставини справи, вирішити її в точній відповідності до закону тощо. Вважає, що посадовою особою, яка розглядала справу не надано належної оцінки обставинам, які мають значення для прийняття обґрунтованого рішення, а саме, що починаючи з січня 2022 року позивач здійснювала активні дії для заміни паспорта для виїзду за кордон громадянина Республіки Білорусь строк дії якого закінчувався 09.03.2022 року. В телефонному режимі позивач звернулась до посольства Республіки Білорусь в місті Києві, де їй повідомили, що за законодавством Республіки Білорусь вона мала б отримати паспорт громадянина Республіки Білорусь для виїзду за кордон на новий термін дії після досягнення 45 років, а її діти хоча i народжені в Україні є громадянами Республіки Білорусь i повинні приїхати з нею. В січні 2022 року, ОСОБА_1 зареєструвалася в паспортному столі м. Орша Республіки Білорусь для отримання нового паспорта для виїзду за кордон на 28.02.2022 року. Однак, від поїздки відмовилася, тому що 24.02.2022 року почалася війна i її чоловік пішов захищати Батьківщину. Ці обставини та агресивна позиція Республіки Білорусь щодо підтримки агресії рociї проти України стали перешкодою для виїзду з України на територію Республіки Білорусь без загрози життю та здоров`ю її та дітей, які є громадянами України. Станом на 09.03.2022 року, а саме, на момент виповнення 45 років, строк дії її паспорта припинився, а з незалежних, об`єктивних причин, позивач не змогла отримати паспорт громадянина Республіки Білорусь для виїзду за кордон на новий термін дії, оскільки боялась за себе та дітей. В 2024 році ОСОБА_1 звернулася до Нововолинського міського відділу ДМС України за консультацією щодо отримання громадянства України. Їй повідомили, що для цього необхідно вирішити питання з паспортним документом для виїзду за кордон i це можна було зробити на території України в посольстві Республіки Білорусь в м. Києві, але наразі воно не працює, рекомендували звернутися до інших посольств Польщі, Молдови. 3 метою вирішення вищезазначеного питання та набуття громадянства України, позивач звернулась до ДМС України, Уповноваженого з прав людини Верховної Ради України та Президента України. 24.05.2024 року на її адресу надійшла відповідь з ДМС України від 20.05.2024 року в якій зазначено, що вона проживає в Україні по недійсним документам: недійсному паспортному документу, строк дії якого закінчився 09.03.2022 року та по недійсній посвідці на постійне проживання в Україні, оскільки не здійснила обмін при досягненні 45-річного віку. Державна міграційна служба України у своїй відповіді не врахувала своїх же пояснень про те, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 1202 від 21.10.2022 року «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» посвідки на постійне або тимчасове проживання, cтpoк дії яких закінчився aбo які підлягають обміну після 24.02.2022 року, залишаються дійсними до закінчення воєнного стану та впродовж 30 днів після нього. Такі посвідки засвідчуватимуть законність перебування на території України іноземців та ociб без громадянства, яким вони належать. Зазначає, що її посвідка на постійне проживання видана безстроково, що підтверджує відсутність її вини та складу адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 203 KУпAП. Крім того, відповідно до наказу Президента Лукашенка всі представництва Білорусі припинили продовжувати й обмінювати паспорти громадян, що живуть за кордоном - тепер це можна зробити лише всередині країни.

Щoдo строку дії свого паспорту громадянина Республіки Білорусь для виїзду за кордон, він сплинув 09.03.2022 року, це хоча i свідчить про порушення нею ч. 22 ст. 4 Закону України «Пpo правовий статус іноземців та осіб без громадянства», однак виключає наявність її вини, адже з огляду на політичну ситуацію в Україні, припинення політичних відносин між Україною та Республікою Білорусь, припинення діяльності на території України консульства Республіки Білорусь, вона об`єктивно, з незалежних від неї причин, позбавлена можливості здійснити обмін паспортного документу, що перешкоджає їй в подачі документів для набуття громадянства України відповідно до ст. 7 Закону України «Прo громадянство України».

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просить скасувати постанову серії ПН MBП №000623 від 21.06.2024 про накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн., справу про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 203 KУпAП закрити та стягнути з відповідача судові витрати 605,60 сплаченого судового збору та 10 000,00 грн. витрат за надання професійної правничої допомоги.

Відповідач скористався своїм правом та 14.08.2024 року на адресу суду подав відзив на позов в якому повністю заперечив проти адміністративного позову.

Зазначив, що відповідно до ч. 22 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» наявність паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, є обов`язковою вимогою перебування на території України. 3 наданих позивачем копій документів, вбачається, що термін дії закордонного паспорту позивача закінчився 09.03.2022 року. В зв`язку з чим позивачем були порушені вимоги частини 22 ст. 4 Закону, про що сама позивач зазначає в позові.

Посилання позивача на те, що об`єктивна сторона адміністративного правопорушення передбачена саме у випадку недійсності посвідки на проживання в Україні, а не будь-яких інших документів зазначених в статті Закону, не знаходить свого підтвердження відповідно до ст. 203 КУпАП. Частина 2 ст. 203 КУпАП передбачає відповідальність за перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Укрaiнi більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився. Факт закінчення терміну дії паспортного документу підтверджується самим позивачем та було встановлено при складенні протоколу про адміністративне правопорушення. Тому відповідно на момент складення оскаржуваної постанови від 21.06.2024 року, в позивача був відсутній діючий паспортний документ, за що передбачена відповідальність відповідно до ч. 2. ст. 203 KУпАП. Позивач у позові зазначає, що здійснювала активні дії для заміни свого паспорту для виїзду за кордон громадянина Республіки Білорусь, однак будь - яких письмових доказів які б підтверджували дані твердження у розумінні ст. 251 KУпАП при складенні протоколу про адміністративне правопорушення надано не було. В зв`язку з чим посилання на недотримання начальником Нововолинського відділу УДМС у Волинській області вимог статей 245, 280 КУпАП, щодо з`ясування обставин адміністративного правопорушення та твердження, що не надано належної оцінки обставинам справи є такими, що не підтверджуються доказами які є у справі.

Щодо тверджень позивача про Указ президента Республіки Білорусі про припинення обміну паспортів громадян, що живуть за кордоном, відповідач зазначив, що вказаний указ датований 04.09.2023, паспорт позивача мав термін дії до 09.03.2022 року, тобто протягом вказаного проміжку часу у позивача була можливість здійснити обмін свого паспорту. Доказів які б підтверджували намагання позивача здійснити обмін паспорта чи відмову уповноважених органів у такому обміні надано не було.

Наведені обставини свідчать про правомірність складення протоколу про адміністративне правопорушення та постанови про накладення адміністративного стягнення у відповідності до норм чинного законодавства України.

Щодо відшкодування витрат за надання правничої професійної допомоги адвокатом в розмірі 10 000,00 грн., відповідач вважає, що вимога є очевидно необґрунтованою, так як розмір витрат не є співрозмірним та пропорційним до предмету спору. Крім того до позову не надано належних доказів здійснення адвокатом витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представник відповідача просив суд з`ясувати всебічні обставини справи, оцінити належним чином докази щодо судових витрат під час винесення рішення по справі.

Заяви (клопотання) та пояснення учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, позов просила задоволити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Додатково зазначила, що вона є громадянкою Республіки Білорусь, однак проживає на території України 23 роки, з 2006 року має посвідку на постійне місце проживання безстрокову. Її чоловік та діти є громадянами України. Її паспорт для виїзду за кордон громадянина Республіки Білорусь є прострочений, вона повинна була його замінити, оскільки їй 09.03.2022 виповнилося 45 років. Ствердила, що мала намір замінити свій паспорт та на 28.02.2022 року була зареєстрована в органі паспортного столу в Республіці Білорусь, однак почалася повномасштабна війна та це стало неможливо. Зазначила, що з початку війни вона допомагала волонтерам, плела маскувальні сітки для військових, співпрацювала з нашими органами, у зв"язку з воєнними діями на території України можливості замінити паспорт в той час не було. Стверджувала, що неодноразово, ще до початку війни, під час перетину кордону, зі сторони Республіки Білорусь на неї вчинявся тиск у зв`язку з її позицією щодо України. Щодо заміни паспорту у інших країнах, зазначила, що Президент Республіки Білорусь видав наказ про припинення обміну паспортів громадянам Республіки Білорусії, які живуть за кордоном, такий обмін можна зробити лише на території Білорусії. У зв"язку з її проукраїнською позицією, вона боїться виїжджати на територію Республіки Білорусь, оскільки її документи можуть вилучити без обміну на інші. Зазначила, що її чоловік є військовослужбовцем, на даний момент служить у ЗС України, з початку війни вона не могла виїхати з України, оскільки всі гроші йшли на волонтерську допомогу для ЗС України. Крім того, враховуючи воєнний стан, вона не могла залишати своїх дітей. Також добавила, що для виїзду за кордон до інших країн для обміну паспорту, їй потрібна відмітка у паспорті, яка ставиться у Республіці Білорусь, яка у неї проставлена, однак термін її дії закінчився у 2005 році. Позивач наголошує, що не змінила паспорт не зі своєї вини та не погоджується із винесеною постановою.

Представник позивача, ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Додатково зазначила, що УДМС України у Волинській області при складенні протоколу про адміністративне правопорушення допустило ряд порушень. Вважає, що об`єктивна сторона правопорушення - це наявність винної поведінки. При складенні протоколу позивач надавала пояснення, вказувала причини по яких з незалежних від неї причин не могла здійснити обмін паспорту , однак орган який склав протокол в порушенні вимог ст. 251 КУпАП не врахував обставини на які посилалася позивач. Обставини, які виникли були об`єктивними та не залежали від волі позивача. Відсутність вини особи у скоєнні адміністративного правопорушення повинна бути врахована при складанні протоколу про адміністративне правопорушення. Крім того зазначила, що паспорт гр. Республіки Білорусь не є документом, який підтверджує право на проживання на території України, саме тимчасова посвідка на постійне місце проживання, яка у позивача є безстроковою свідчить про законність перебування позивача на території України.

Представник відповідача ОСОБА_4 в попередньому судовому засіданні заперечила щодо позовних вимог повністю, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначила, що законом чітко передбачено, що наявність діючого паспорту в іноземця, в даному випадку в гр. Республіки Білорусь ОСОБА_1 , який є єдиний, в тому числі для виїзду за кордон, є обов`язковою вимогою для законного перебування на території України. При складенні протоколу про адміністративне правопорушення та в подальшому винесення постанови відносно позивача були враховані факти, що в ОСОБА_1 були певні перешкоди при зміні паспорту та виписано мінімальний штраф. Щодо тимчасової посвідки на постійне місце проживання, зазначила, що відповідач претензій до неї не має, визнає її дійсною. Однак в ст. 203 КУпАП передбачена відповідальність за перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився. Позивача було притягнено до адміністративної відповідальності саме за проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився. Представник відповідача ОСОБА_4 зазначила, що керуючись ч. 22 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ. Посвідка про постійне місце проживання, яка є дійсна, без діючого паспорту не надає право іноземцю проживати на території України. Щодо Указу президента Республіки Білорусь, зазначила, що він був датований 04.09.2023 року, тобто після закінчення паспорту позивача (09.03.2022 року), у позивача відсутні будь - які підтвердження, що вона вела активні дії для заміни свого паспорта для виїзду за кордон.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою від 04.07.2024 року Волинський окружний адміністративний суд ухвалив передати адміністративну справу № 140/6912/24 на розгляд до Іваничівського районного суду Волинської області.

Ухвалою від 05.08.2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження на підставі ст.ст. 262 - 263 КАС України за вимогами ст. 286 КАС України з викликом сторін по справі. Витребувано з УДМС України у Волинській області матеріали справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП.

14.08.2024 розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача.

20.08.2024 року протокольною ухвалою клопотання представника позивача задоволено та ухвалено викликати в наступне судове засідання свідка ОСОБА_5

03.09.2024 року судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою всіх учасників справи.

17.09.2024 року оголошено перерву у судовому засіданні до 26.09.2024 року об 10:30 год.

Заслухавши учасників справи, дослідивши докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом встановлено, що начальником Нововолинського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області ОСОБА_3 , 21.06.2024 року складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР № МВП № 000627 відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 203 КУпАП.

Постановою про накладення адміністративного стягнення серії ПН МВП № 000623 від 21.06.2024 року на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення в сумі 3400,00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП. У постанові зазначено, що ОСОБА_1 порушила правила перебування іноземців в Україні, а саме проживала за недійсними документами або документами термін дії яких закінчився ( термін дії паспорта громадянина Республіки Білорусь для виїзду за кордон закінчився 09.03.2022 року).

Позивач ОСОБА_1 є громадянином Республіки Білорусь, про свідчить копія її паспорту. Строк дії паспорту датований до 09.03.2022 року.

Позивач ОСОБА_1 отримала право проживати на території України, про що свідчить тимчасова посвідка на постійне проживання від 17.03.2006 року серії НОМЕР_2 , яка дійсна безстроково.

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 24.12.2001 року за актовим записом № 6, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 виданого повторно 18.07.2019 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є батьками дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 23.06.2005 року) та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 07.08.2019 року).

Відповідно до копій довідок № 72036/184-19/201-19 та № 72037/185-19/278-19 про реєстрацію особи громадянином України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 набули громадянство України.

Відповідно до Обстеження фактичного місця проживання від 22.04.2024 року № 204 Литовезькою сільською радою, встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . До складу її сім`ї входять син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чоловік ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Чоловік ОСОБА_6 , перебуває на службі в ЗС України.

Згідно з копії Витягу № 205 про зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку осіб, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до копії Виписки з Єдиного державного реєстру ю.о. та ф.о. підприємців, ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем.

26.04.2024 року ОСОБА_1 зверталася із запитом до Уповноваженого ВР України з прав людини, на що отримала відповідь про необхідність звернення до консульських установ Республіки Білорусь, в країнах які межують з Україною для вирішення питання щодо оформлення закордонного паспорта.

26.04.2024 року ОСОБА_1 зверталася із запитом до ДМС України на що отримала відповідь, що обов`язковою вимогою проживання на території України є наявність дійсного паспортного документу іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства. Крім того ОСОБА_1 було повідомлено про адміністративну відповідальність осіб, іноземців, які проживають на території України за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився.

Також, 04.06.2024 року ОСОБА_1 зверталася із запитом до Уповноваженого ВР України з прав людини та 04.06.2024 року до Президента України, щодо набуття нею громадянства України, листи її скеровувались за належністю до відповідних органів.

В судовому засіданні, за клопотанням позивача, допитано свідка ОСОБА_5 , яка показала, що з позивачем вона познайомилася з перших днів повномасштабної війни. У м.Нововолинську був створений волонтерський центр, де ОСОБА_1 з дочкою допомагали, плели сітки, збирали допомогу для ЗСУ. Чоловік ОСОБА_1 служить у ЗСУ. ОСОБА_1 говорила їй, що в неї проблеми з документами та, що не знає як їх вирішити, оскільки вона своєю позицією засуджувала збройну агресію та підтримувала Україну та їй було небезпечно повертатися в Булорусь, оскільки як їй відомо вона співпрацювала з правоохоронними органами України.

Застосоване законодавство та висновки суду

У відповідності до діючого законодавства, кожна особа має право в порядку, встановленому КАС України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст.2, ст.5 КАС України).

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється не інакше, як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, в межах позовних вимог, на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, і кожна особа, яка звернулась за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд (ст.9 КАС України).

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ст.6 КАС України).

Користування правами та свободами, визнаними у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою (ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року «Заборона дискримінації»).

Кожен, чиї права та свободи, визнані у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року «Право на ефективний засіб правового захисту»).

Згідно положень ст.19 Конституції України, що визначають правовий порядок в Україні, який ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, і держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).

Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, права і свободи людини і громадянина, закріплені Конституцією, не є вичерпними (ст.21, ст.22 Конституції України).

Крім того, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ст.242 ч.5 КАС України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, при цьому, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ст.77, ст.78 КАС України).

І доказами в адміністративному судочинстві є будь-які данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст.72 КАС України).

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, і, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ст.78 КАС України).

Водночас, у відповідності до положень ст.77 ч.2 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Стаття 2 КАС України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та ін.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною 2 статті 203 КУпАП передбачена відповідальність за проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України,Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок та правові підстави їх перебування на території України.

Відповідно до вимог ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Так, ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Відповідно до ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

У розумінні ч. 17 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до ч. 22 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ.

У розумінні ч.16 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», паспортний документ іноземця це документ, що виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Таким чином, системним аналізом положень Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» суд дійшов висновку, що паспортний документ іноземця визначає наявність між цією особою та державою соціально-політичного зв`язку, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною, в той час як посвідка на проживання (тимчасова або постійна) посвідчує та підтверджує саме право іноземця на проживання в Україні.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 є громадянином Республіки Білорусь, про що свідчить копія її паспорту. Строк дії паспорту датований до 09.03.2022 року. В той же час ОСОБА_1 отримала право проживати на території України, про що свідчить тимчасова посвідка на постійне проживання від 17.03.2006 року серії НОМЕР_2 , яка дійсна безстроково, що підтверджує її право на постійне проживання на території України.

Згідно зі ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу проводиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

За змістом ст. ст. 245, 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність; повинен своєчасно, всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, вирішити її в точній відповідності до закону тощо.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також іншими документами.

Як визначено ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, з урахуванням процесуальних особливостей адміністративного судочинства,доведення факту неправомірності дій позивача покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відповідно до ст.29 Закону України №1645-III від 06 квітня 2000 року «Про захист населення від інфекційних хвороб», з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України установлено карантин (п.1 Постанови КМ України №1236 від 09 грудня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», термін дії якого продовжено до 30 червня 2023 року, відповідно до змін, внесених Постановами КМ України №211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», №392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», та №641 від 22 липня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Суд звертає увагу, що відповідно до положень п.4 Прикінцевих положень Закону України №530-ІХ від 17.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) до іноземців та осіб без громадянства, які не змогли виїхати за межі України або не змогли звернутися до територіальних органів/підрозділів ДМС України із заявою про продовження строку перебування на території України та/або про обмін посвідки на тимчасове/постійне проживання, у зв`язку із введенням карантину, не застосовується адміністративна відповідальність за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, якщо такі порушення настали в період чи внаслідок встановлення карантину.

Згідно ч. 2 ст. 17 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150, іноземець або особа без громадянства та приймаюча сторона для продовження строку перебування в Україні подають письмові звернення не пізніш як за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, який продовжено.

Відповідно до Указу Президента України № 64, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Так, в період воєнного стану в Україні тимчасово обмежено гарантоване статтею 33 Конституції України право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування.

Судом встановлено, що позивач є громадянином Республіки Білорусь. ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_6 , який є громадянином України, на даний час проходить службу у ЗСУ. Сама позивач проживає на території України 23 роки, з 2006 року має безстрокову посвідку на постійне місце проживання за адресою с. Литовеж, Іваничівський (Володимирський) район Волинської області. Подружжя мають дітей, які є громадянами України. Дійсно термін дії паспорту позивача закінчився 09.03.2022 року, що співпало у часі з карантинними обмеженнями та початком повномаштабного вторгнення. Тому суд надає віри поясненням позивача, що на фоні складної суспільно-політичної ситуації в Україні, запровадження в державі воєнного стану та збройної агресії російської федерації проти України, з метою забезпечення безпеки своїх двох дітей, які знаходяться лише під її опікою, оскільки чоловік несе службу у ЗСУ, вона об"єктивно не мала можливості виїхати з країни до Республіки Білорусь. Факт наявності у позивача безстрокової посвідки на постійне проживання в Україні з 2006 року визнається відповідачем, а відтак у розумінні Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» ОСОБА_1 вважається такою, що перебуває в Україні як іноземець на законних підставах.

Крім того, в ході розгляду справи судом враховано категоричне засудження з боку ОСОБА_1 збройної агресії РФ на території України, а також, активну громадянську позицію ОСОБА_1 щодо волонтерської діяльності, пов`язаної з допомогою ЗС України та її співпрацю з правоохоронними органами України.

Відтак повернення ОСОБА_1 до країни походження з метою обміну паспортного документу, на думку суду, дійсно може загрожувати життю та здоров`ю останньої, що, відповідно, також порушить основоположні права людини і громадянина, передбачені, як Конституцією України, так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, оскільки, кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, обов`язок держави захищати життя людини, кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ст.27 Конституції України), і право кожного на життя охороняється законом (ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 «Право на життя»).

З огляду на викладене, суд надає віри твердженням позивача про відсутність у неї умислу щодо порушення порядку перебування на території України, де вона постійно проживає разом зі своєю сім`єю протягом тривалого часу, та враховує, що вона дотримувалася законодавства України щодо реєстрації права перебування та проживання в Україні, крім того, внаслідок повернення її в країну походження або третю країну, це може призвести до політичного переслідування, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Встановлені вище обставини, на думку суду, виключають наявність вини чи недбалості зі сторони позивача, адже з огляду на політичну ситуацію в Україні, припинення політичних відносин між Україною та Республікою Білорусь, припинення діяльності на території України консульств Республіки, позивач ОСОБА_1 об`єктивно, з незалежних від неї причин наразі позбавлена можливості здійснити обмін паспортного документа, враховуючи також Указ президента Республіки Білорусь про припинення обміну паспортів громадянам Республіки Білорусії, які живуть за кордоном у третіх країнах.

У даному випадку суд вважає доречним послатися на рішення ЄСПЛ у справі «Тетяна Жданок проти Латвії» (case of Zdanoka v. Latvia), яким встановлено, що «для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип «демократії, здатної себе захистити» для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого».

Суд наголошує на тому, що наявність об`єктивних обставин, які не залежали від особи та які вплинули на наслідки, що містять ознаки об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення не можуть створювати складу адміністративного правопорушення, а отже позов підлягає задоволенню.

Статтею 18 КУпАП встановлено, що не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини першої статті 247 КУпАП обставинами, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення, зокрема є: відсутність події і складу адміністративного правопорушення; вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони. Одним з обов`язкових елементів складу адміністративного правопорушення є суб`єктивна сторона, основною ознакою якої є вина особи у вчиненні правопорушення. В умовах воєнного стану можливі ситуації, коли порушення правил перебування в Україні стається не з вини особи, а внаслідок обмежувальних заходів, введених на відповідних територіях (комендантська година, обмеження пересування), а також - відсутності транспортного сполучення, тимчасової окупації, ведення бойових дій тощо.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

За встановлених обставин, суд приходить висновку про недоведеність факту умисного чи внаслідок недбалості вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП.

Також суд вважає за необхідне врахувати позицію Верховного Суду викладену у справі №462/7300/20 від 21.08.2024 року згідно якої : «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Щодо стягнення судових витрат з відповідача, суд враховує позицію представника позивача, яка в судовому засіданні зазначила, що судові витрати, а саме витрати на правову допомогу просять залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 2, 3, 5, 9, п. 10 ч. 6 ст. 12, ст. ст. 72 - 79, 139, 162, п.2 ч.1, ч.3 ст.241, ст. ст. 242, 244-246, 250, 255, 257, 268, 269, 271, 286, 293 КАС України, суд -

у х в а л и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МВП № 000623 від 21.06.2024 року та закриття провадження у справі задовольнити.

Постанову серії ПР МВП № 000627 від 21.06.2024, винесену начальником Нововолинського відділу Управління Державної Міграційної служби у Волинській області у відношенні ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, та накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 3 400 (три тисячі чотириста) гривень 00 коп. скасувати, а справу закрити.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повне найменування сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 .

Представник позивача: Явтушенко Ірина Владиславівна, РНОКПП НОМЕР_7 , адреса: 45400, вул. Св. Володимира, 3, м. Нововолинськ, Волинська область.

Відповідач: Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, , місцезнаходження: 43000, вул. Градний узвіз, 10, м. Луцьк, Волинська область.

Представник відповідача: Віннічук Марина Федорівна, адреса: 43000, вул. Градний узвіз, 4, м. Луцьк, Волинська область.

Повний текст судового рішення складено та підписано 26 вересня 2024 року.

Суддя М. О. Федечко