Справа № 320/18032/23
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2024-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2024 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального Управління ДМС України у м. Києві та Київській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального міжрегіонального Управління ДМС України у м. Києві та Київській області, в якому просить:

- визнати протиправними дії щодо відмови прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства, яке зазначене у листі від 05.05.2023 № А-823/6/8010.4.1/1574-23;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне Управління ДМС України у м. Києві та Київській області прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне Управління ДМС України у м. Києві та Київській області документувати довідкою про реєстрацію особи громадянином України для отримання паспорта громадянина України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що дії відповідача є протиправними, оскільки в разі неподання ним відповідних документів, при закінченні строку тимчасового посвідчення громадянина України, відповідач матиме підстави для припинення громадянства, що призведе до порушення його прав та законних інтересів.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову та зазначає, що декларація про відмову від іноземного громадянства подається особою в разі, коли протягом двох років з моменту подання клопотання про припинення іноземного громадянства, іноземною державою не надано такого документу. Водночас, позивачу було відмовлено у прийнятті декларації через відсутність підтвердження наявності визначених Законом № 2235-ІІІ незалежних причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства, які є підставою для подання декларації про відмову від іноземного громадянства.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2024 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Центрального міжрегіонального Управління ДМС України у м. Києві та Київській області щодо відмови ОСОБА_1 прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства, про що зазначено у листі від 05.05.2023 № А-823/6/8010.4.1/1574-23. Зобов`язано Центральне міжрегіональне Управління ДМС України у м. Києві та Київській області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 щодо прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та прийняти відповідне рішення. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції, зокрема шляхом виключення певного висновку з мотивувальної частини рішення та вкладення резолютивної частини в іншій редакції.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт наголошує, що судом застосовано неефективний спосіб захисту порушеного права, адже відповідач повторно розгляне звернення позивача та відмовить з аналогічних підстав, з яких вже було відмовлено раніше. Вказане, на переконання апелянта, не сприятиме відновленню порушеного права, за захистом якого останній звернувся до суду.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.

Разом із тим, у прохальній частині даного відзиву також зазначена вимога про скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2024 року, тобто відповідач подаючи вказаний відзив заявляє вимоги, що повинні вказуватися в іншому процесуальному документі, а саме апеляційній скарзі.

При цьому, колегія суддів не може вважати відзив на апеляційну скаргу окремою апеляційною скаргою з огляду на її зміст, надані додатки, відсутність оплати судового збору та не відповідність приписам ст.296 КАС України.

Крім того, у квитанції про доставку документів іншій стороні, зазначено саме про направлення відзиву на апеляційну скаргу (т.1 а.с.156)

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач із 2009 року постійно проживає в Україні, за національністю українець, має дружину та дитину - громадян України.

18.02.2020 позивач, відповідно до рішення ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, набув громадянство України, що підтверджується тимчасовим посвідченням громадянина України серії НОМЕР_1 та довідкою про реєстрацію особи громадянином України № 630/2020 від 19.02.2020. Разом із документами на набуття громадянства України, позивачем надано зобов`язання протягом двох років припинити громадянство російської федерації та подати до відповідача документ про припинення іноземного громадянства, виданий уповноваженим органом цієї держави.

07.02.2022 після підготовки документів та оплати консульських зборів, позивач подав заяву про припинення іноземного громадянства до консульського відділу російського посольства в Україні та отримав відповідну довідку від 07.02.2022 № 269100537.

За визначеного порядку, прийняття рішення у спрощеному порядку відбувається у термін до шести місяців із дня подачі заяви та всіх необхідних документів.

Таким чином, позивач повинен був отримати відповідний документ про вихід із іноземного громадянства до 07.08.2022, втім, 23.02.2022 посольство росії припинило роботу в Україні, а 24.02.2022 росія розпочала широкомасштабне вторгнення в Україну і в цей же день були розірвані дипломатичні відносини із росією.

Консульські установи країни агресора, що розміщені на території України, станом на сьогодні із 23.02.2022 не функціонують, що унеможливлює отримання документа про припинення громадянства.

Враховуючи, що позивач вчинив всі необхідні дії відповідно до Закону України «Про громадянство України», однак не отримав документу про вихід з іноземного громадянства, 27.04.2023 позивач письмово подав до відповідача декларацію про відмову від іноземного громадянства з поясненням причин відсутності документу про вихід іноземного громадянства, підставами подачі декларації про вихід із іноземного громадянства та проханням видати паспорт громадянина України.

Позивач вказує на те, що виходив із вимог законодавства про громадянство, якими передбачено, що у випадку неотримання документу про припинення іноземного громадянства за незалежних підстав, особа має право скористатися декларативним виходом із громадянства іноземної держави, у відповідності із абз. 16 ст. 1 Закону України «Про громадянство України».

Однак, 17.05.2023 позивач отримав відповідь, згідно якої йому було відмовлено у подачі декларації про вихід із іноземного громадянства, з підстав відсутності доказів про існування незалежних від позивача обставин, що унеможливлюють надання документу про вихід з іноземного громадянства.

Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що отримання позивачем документу про припинення громадянства російської федерації наразі не можливе, і ним відповідно до законодавства правильно подана декларація про відмову від іноземного громадянства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-III (далі - Закон №2235-III в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону №2235-III, громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Положенням статті 6 Закону №2235-III закріплено підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини 1 вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону №2235-ІІІ, особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2235-ІІІ іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства - є невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (за винятком випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років від дня подання клопотання, якщо термін не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи якщо така процедура не здійснюється або вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України (частина 1 статті 1 Закону №2235-III).

Указом Президента України від 27.03.2001 №215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок).

Зазначений Порядок визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Згідно пункту 119 розділу V Порядку особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Таким чином, відповідно до законодавства України, особи які набули громадянство України та отримали тимчасову посвідку, мають подати документи про припинення іноземного громадянства.

З аналізу правових норм, слідує, що документ про припинення іноземного громадянства видається консульською установою, посольством тієї держави, громадянство якої особа виявила бажання припинити.

Відповідно до статті 19 Федерального Закону «Про громадянство Російської Федерації» (далі - Закон), вихід з громадянства Російської Федерації особи, яка проживає на території російської федерації, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи в загальному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону. Вихід з громадянства Російської Федерації особи, яка проживає на території іноземної держави, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи у спрощеному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону.

Статтею 32 вказаного Закону встановлено, що заява з питань громадянства російської федерації подається за місцем проживання заявника: a) особою, яка проживає на території Російської Федерації, - до територіального органу федерального органу виконавчої влади у сфері внутрішніх справ; б) особою, яка проживає за межами Російської Федерації і не має місця проживання на території Російської Федерації, - дипломатичного представництва або консульської установи Російської Федерації, що знаходяться за межами Російської Федерації.

З матеріалів справи вбачається, що позивач набув громадянство України та прийняв на себе зобов`язання припинити іноземне громадянство російської федерації протягом двох років з моменту набуття нею громадянства України.

Враховуючи викладені вище норми чинного законодавства, саме на позивача покладається обов`язок припинити іноземне громадянство та подати документ про припинення іноземного громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту набуття громадянства.

07.02.2022 після підготовки документів та оплати консульських зборів, позивач подав заяву про припинення іноземного громадянства до консульського відділу російського посольства в Україні та отримав відповідну довідку від 07.02.2022 № 269100537, при цьому, позивач повинен був отримати документ про вихід із іноземного громадянства до 07.08.2022, втім, 23.02.2022 посольство росії припинило роботу в Україні, а 24.02.2022 росія розпочала широкомасштабне вторгнення в Україну і в цей же день були розірвані дипломатичні відносини із росією.

Консульські установи країни агресора, що розміщені на території України, станом на сьогодні із 23.02.2022 не функціонують, що унеможливлює отримання документа про припинення громадянства.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обов`язковою передумовою для визнання причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства незалежною від особи, є факт звернення/прийняття клопотання такої особи уповноваженим органом держави її громадянства, в даному випадку російської федерації.

Тобто, позивач зобов`язаний подати документ про припинення російського громадянства.

При цьому, позивачем вчинялися необхідні дії задля припинення громадянства російської федерації (звернення до відповідних органів рф та сплата консульського збору), однак такі дії не призвели до результатів з незалежних від позивача причин, тому в такому випадку, законодавство передбачає можливість подання декларації про вихід з громадянства російської федерації.

Відтак, позивач звертався до консульської установи російської федерації щодо припинення громадянства, заява останнього була прийнята, сплачений консульський збір та останнім взято на себе зобов`язання повернути національний документ громадянства російської федерації.

Встановлені у даній справі обставини свідчать про те, що позивач реально намагався припинити громадянство російської федерації та у зв`язку з тим, що представництва або консульські установи російської федерації більше не проводять свою діяльність на території України, у позивача не було можливості отримати документ про припинення громадянства зазначеної держави.

Таким чином, дана ситуація повністю підпадає під врегулювання частиною 5 статті 8 Закону №2235-ІІІ, якою встановлено, що іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, подаючи декларацію про відмову від іноземного громадянства, діяв в межах та відповідно до чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, позивач мав повне право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримання ним документу про припинення громадянства російської федерації наразі не є можливим.

Колегія суддів наголошує, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, консульські установи держави-агресора в Україні не працюють, однак з початку повномасштабного вторгнення законодавство України не зазнало змін в частині визначення порядку дій та їх послідовності щодо відсутності в особи можливості отримання документа про припинення громадянства такої держави з незалежних від неї причин, що в свою чергу призводить до фактичного порушення прав такої особи.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що позивач мав право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки він позбавлений можливості отримати документ про припинення громадянства російської федерації з незалежних від нього причин.

Посилання відповідача на те, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про громадянство України» щодо спрощеного набуття громадянства України окремими категоріями осіб» (далі - Закон № 1941), зокрема врегульовано питання можливості подання декларацій про відмову від іноземного громадянства разом із заявою про прийняття громадянства України тими категоріями осіб, які зазначені в Указі Президента України від 13 серпня 2019 № 594, однак до жодної з вказаних категорій осіб позивач не належить, суд оцінює критично з огляду на таке.

Законом № 1941 внесені зміни до Закону № 2235, зокрема до статті 8 «Набуття громадянства України за територіальним походженням», яку викладено в новій редакції.

Після внесених змін частини п`ята, шоста цієї статті містять наступні редакції:

- частина п`ята: «Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства»;

- частина шоста: «Для оформлення набуття громадянства України замість зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) може бути подано: 1) іноземцем, якого визнано біженцем або якому надано притулок в Україні, - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яку визнано біженцем або якій надано притулок в Україні; 2) іноземцем, який постійно проживає в Україні на законних підставах та є громадянином держави, з якою Україна уклала міжнародний договір, що передбачає припинення особою громадянства цієї держави одночасно з набуттям громадянства України, - заяву про зміну громадянства; 3) іноземцем, який в установленому законодавством України порядку проходить (проходив) військову службу за контрактом у Збройних Силах України, його подружжям - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка в установленому законодавством України порядку уклала контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України, та декларацію про відмову від іноземного громадянства для другого із подружжя; 4) іноземцем із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та його подружжям - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та декларацію про відмову від іноземного громадянства для другого із подружжя; 5) іноземцем, його подружжям, які є громадянами держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором або державою-окупантом, та зазнали у країні своєї громадянської належності переслідувань, - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка зазнала переслідувань, разом із документом, що підтверджує переслідування.

Аналіз наведених норм (у редакції Закону № 1941) дає підстави дійти висновку, що частина шоста статті 8 Закону № 2235 визначає п`ять категорій іноземців, які з метою оформлення набуття громадянства України замість зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) мають право подати чітко визначені цією нормою для кожної окремої із категорій документи, якими є: 1) декларація про відмову від іноземного громадянства особи, яку визнано біженцем або якій надано притулок в Україні; 2) заява про зміну громадянства; 3) декларація про відмову від іноземного громадянства особи, яка в установленому законодавством України порядку уклала контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України, та декларацію про відмову від іноземного громадянства для другого із подружжя; 4) декларація про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та декларація про відмову від іноземного громадянства для другого із подружжя; 5) декларація про відмову від іноземного громадянства особи, яка зазнала переслідувань, разом із документом, що підтверджує переслідування.

Натомість частина п`ята статті 8 Закону 2235 врегульовує ситуацію, за якої іноземці, які мають усі передбачені законодавством держави свого громадянства підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), з незалежних від них причин не можуть отримати його. У такому випадку вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Отже, вказана норма є загальною, тобто стосується усіх тих іноземців, які набувають громадянство за територіальним походженням відповідно до статті 8 Закону № 2235 та з незалежних від них причин не можуть отримати документ про припинення іноземного громадянства (підданства), з огляду на що підлягає застосуванню і до спірного з позивачем випадку.

Суд першої інстанції вірно вказав, що відповідач вирішуючи питання щодо прийняття декларації позивача обмежився лише роз`ясненнями норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства, не прийняв декларацію та не надав мотивованої відмови позивачу в прийнятті такої декларації.

Тобто, відповідач не розглянув по суті звернення позивача, не надав жодної оцінки підставам подачі ним декларації та протиправно фактично зобов`язав подати документ, неможливість отримання якого по суті і стала підставою для подачі такої декларації.

Таким чином, відповідачем фактично не прийнято жодного рішення за результатами розгляду декларації.

Відповідач не довів законності та обґрунтованості відмови у прийнятті від позивача декларації про відмову від іноземного громадянства, при цьому, підстави, покладені в основу такого рішення, не відповідають ні фактичним обставинам справи, ні загальновизнаним обставинам припинення роботи посольства російської федерації в Україні через повномаштабне вторгнення та агресію проти України, що позбавляє позивача реальної можливості отримати документ про вихід з іноземного громадянства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов адміністративний позов слід задовольнити частково, визнавши протиправними дії відповідача щодо відмови прийняти декларацію та зобов`язавши відповідача повторно розглянути звернення щодо прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства, з урахуванням правової позиції викладеної судом та прийняттям відповідного рішення.

Поряд з цим, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Суд апеляційної інстанції, виходячи з обставин даної справи та встановлених фактів, вважає вірним висновок суду першої інстанції стосовно того, що позов підлягає задоволенню в частині саме шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути звернення позивача щодо прийняття у нього декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації, з урахуванням висновків суду, зазначених у цьому рішенні.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги не приймає доводи апелянта стосовно того, що відповідач повторно розгляне звернення позивача та відмовить з аналогічних підстав, з яких вже було відмовлено раніше, що не сприятиме відновленню порушеного права, позаяк такі твердження є припущеннями, а відтак не можуть бути достатньою правовою підставою для задоволення вимог апелянта.

Відтак, приймаючи рішення про зобов`язання орган державної влади виконати свої дискреційні повноваження, суд, перш за все, відновлює баланс взаємодії між органами державної влади та особами, які звернулись за захистом, що і було вчинено судом першої інстанції в межах спірних правовідносин.

Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга позивача не містить.

Стосовно позовних вимог щодо зобов`язання відповідача документувати довідкою про реєстрацію особи громадянином України для отримання паспорта громадянина України, та викладених доводів позивача в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що позов у цій частині не підлягає до задоволення з огляду на передчасність таких вимог, оскільки, довідка про реєстрацію особи громадянином України для отримання паспорта громадянина України, серед іншого, видається лише після припинення особами іноземного громадянства або в разі подання, прийняття та розгляду відповідним територіальним органом ДМС України декларацій про відмову від іноземного громадянства.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що захист в адміністративному судочинстві здійснюється лише щодо порушених прав, а не вимог на майбутнє, при цьому, одного бажання особи остаточно вирішити всі спірні правовідносини з відповідачем суб`єктом владних повноважень щодо набуття громадянства, не є підставою для зміни висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 25.09.2024.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна