Справа № 380/16334/24
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2024 рокусправа № 380/16334/24

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, м. Львів, пл. Г. Григоренка, 3, ЄДРПОУ 40108833) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, у якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ГУНП у Львівській області дискримінацією у сфері праці щодо: не своєчасного ознайомлення старшого інспектора сектору запобігання корупції ГУНП у Львівській області ОСОБА_1 про організаційно-штатні заходи та із переліком посад у відділі запобігання корупції ГУНП у Львівській області нарівні з іншими працівниками сектору запобігання корупції ГУНП у Львівській області; не переміщення старшого інспектора сектору запобігання корупції ГУНП у Львівській області ОСОБА_1 як інших працівників сектору запобігання корупції до відділу запобігання корупції ГУНП у Львівській області, на рівнозначну посаду старшого інспектора; зобов`язати ГУНП у Львівській області перемістити ОСОБА_1 на посаду старшого інспектора відділу запобігання корупції ГУНП у Львівській області.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка покликається на те, що проходить службу на посаді старшого інспектора сектора запобігання корупції ГУНП у Львівській області з 12.01.2021. Наказом Національної поліції України від 20.05.2024 № 547 «Про зміни в штатах Національної поліції» сектор запобігання корупції перетворено у відділ запобігання корупції, із збереженням всіх посад, які можуть обіймати поліцейські та введення додаткової штатної одиниці цивільної посади. Зазначає, що їй не запропоновано посаду у реорганізованому підрозділі та не переведено на аналогічну посаду у відділ. Позивачка вважає, що ГУНП у Львівській області умисно та недобросовісно приховувало інформацію про проведені штатні заходи (надавало недостовірну та неповну інформацію на запити) та такими діями останню поставлено у нерівні умови з іншими працівниками сектору запобігання корупції ГУНП у Львівській області, що свідчить про дискримінацію. Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивачка звернулася з позовом до суду.

Ухвалою суду від 5 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії залишено без руху.

На виконання вимог ухвали суду позивачкою подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 14 серпня 2024 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 29 серпня 2024 відмовлено у задоволенні клопотання позивачки про залучення третьої особи у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, згідно з яким не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. На обґрунтування чого відповідач вказує, що чинним законодавством не передбачено обов`язку автоматичного переміщення в реорганізований підрозділ осіб, які займали посади в підрозділі, які скорочуються. Відповідач вказує, ним виконано обов`язок щодо вжиття всіх заходів задля працевлаштування позивачки та збереження її на службі в поліції, шляхом запропонування останній усіх наявних вакантних посад, які були наявні в структурних підрозділах, що входять до складу ГУНП у Львівській області, та які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Наголошує, що відповідач дотримав процедуру призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації відповідно до ст.68 Закону України «Про Національну поліцію». Вказує, що позивачкою не обґрунтовано факту наявності щодо неї дискримінації саме за певною ознакою, як це передбачено Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Відповідь на відзив та будь-які інші письмові пояснення від сторін на адресу суду не надходили.

Всебічно дослідивши та об`єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ з 16.08.2008 по 06.11.2015, з 07.11.2015 проходить службу в Національній поліції України.

12.04.2021 ОСОБА_1 призначена посаду старшого інспектора сектору запобігання корупції ГУНП у Львівській області.

Відповідно до наказу Національної поліції України від 20.05.2024 № 547 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» сектор запобігання корупції ГУНП у Львівській області реорганізується, а всі посади сектору запобігання корупції ГУНП у Львівській області скорочуються.

Наказ Національної поліції України від 20.05.2024 № 547 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» до ГУНП у Львівській області надійшов 31.05.2024 за вх. № 152.

20.06.2024 до сектору запобігання корупції ГУНП у Львівській області надійшов лист управління кадрового забезпечення ГУНП у Львівській області від 20.06.2024 № 1729/13/01-2024, щодо попередження працівників сектору запобігання корупції ГУНП у Львівській області про організаційно штатні зміни, передбачені наказом Національної поліції України від 20.05.2024 № 547, з додатками на 5 аркушах - «бланки Попередження про організаційно штатні зміни» для організації персонального попередження працівників сектору, які було вручено працівникам сектору запобігання корупції ГУНП у Львівській області.

20.06.2024 працівників сектору запобігання корупції ГУНП у Львівській області було ознайомлено із наказом Національної поліції України від 20.05.2024 № 547 «Про зміни в штатах Національної поліції», окрім старшого інспектора вказаного сектору ОСОБА_1 , оскільки остання у період з 18 по 25 червня 2024 року перебувала на лікуванні.

20.06.2024 сектор запобігання корупції ГУНП у Львівській області на виконання листа управління кадрового забезпечення ГУНП у Львівській області від 20.06.2024 № 1729/13/01-2024 підготував лист № 651/77-2024 20.06.2024 та 21.06.2024, надісланий на поштову адресу капітана поліції ОСОБА_1 , яким додатково повідомлено позивачку про організаційно штатні зміни та необхідність прибуття до управління кадрового забезпечення ГУНП у Львівській області.

Судом встановлено, що на інформаційний запит позивачки від 17.06.2024, поданий на адресу відповідача про надання у сканованому вигляді завірених копій всіх документів, у тому числі всіх рапортів, доповідних записок, доручень наказів, супровідних листів, актів, тощо, які складались будь-якими посадовими особами структурних підрозділів ГУНП у Львівській області щодо ОСОБА_1 , за участю ОСОБА_1 або стосуються її прав чи обов`язків в період з 17.05.2024 по 31.05.2024 та з 15.06.2024 по час надання відповіді, зазначивши перелік наданих документів, з долученням супровідних листів від співвиконавців, відповідачем листом від 21.06.2024 № 656/02/77-2024 надіслано 24.06.2024 на електронну адресу позивачки відповідь з додатками, серед переліку документів зазначений та надісланий лист сектору запобігання корупції ГУНП у Львівській області від 20.06.2024 № 651/77-2024 про організаційно штатні зміни та необхідність прибуття до управління кадрового забезпечення ГУНП у Львівській області.

З наведеного суд висновує, що 24 червня 2024 року позивачка дізналася про організаційно штатні зміни, які відбувались у секторі запобігання корупції ГУНП у Львівській області на час спірних правовідносин.

Крім цього, аналізуючи відповідь відповідача у формі листа від 21.06.2024 № 656/02/77-2024 на запит позивачки від 17.06.2024 про надання публічної інформації про надання у сканованому вигляді усіх документів, складених відповідачем відносно позивачки в період з 17.05.2024 по 31.05.2024 та з 15.06.2024 по час надання відповіді, а також інші письмові докази, які містяться у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що відповідач не переслідував мету приховування від позивачки будь яких відомостей щодо проведення організаційно-штатних заходів чи надання останній недостовірної або неповної інформації на запити останньої, протилежного позивачкою не спростовано належними та допустимими доказами, відтак такі дії відповідача не можуть бути розцінені судом, як такі, що поставили позивачку у нерівні умови з інспекторським складом сектору запобігання корупції ГУНП у Львівській області.

26.06.2024 ОСОБА_1 приступила до виконання службових обов`язків після перебування на лікарняному та цього ж дня ОСОБА_1 було ознайомлено та попереджено про організаційно-штатні зміни, а саме із наказом Національної поліції України від 20.05.2024 № 547 «Про зміни в штатах Національної поліції», згідно з яким була скорочена посада старшого інспектора сектору запобігання корупції ГУНП у Львівській області.

Оскільки станом на 26.06.2024 вакантних посад у відділі запобігання корупції ГУНП у Львівській області не було, ОСОБА_1 було надано некомплект посад підрозділів ГУНП у Львівській області, з яким остання ознайомлена про що свідчить її підпис.

В подальшому, з метою працевлаштування ОСОБА_1 щоденно з дня отримання попередження про можливе наступне звільнення зі служби в поліції надавався некомплект посад підрозділів ГУ НП у Львівській області.

Вирішуючи вказаний спір суд керується наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Закон України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону № 580-VIII систему поліції складають:

1) центральний орган управління поліції;

2) територіальні органи поліції.

Згідно з ч.2 ст.13 Закону № 580-VIII до складу апарату центрального органу управління поліції входять організаційно поєднані структурні підрозділи, що забезпечують діяльність керівника поліції, а також виконання покладених на поліцію завдань.

Згідно з ч.4 ст.15 Закону № 580-VIII штатний розпис (штат) та кошторис територіальних органів поліції затверджує керівник поліції.

Відповідно до п.4 Розділу І Положення про Головне управління Національної поліції у Львівській області, затверджене наказом Національної поліції України від 6 листопада 2015 року № 30 (у редакції наказу Національної поліції України від 10 червня 2020 № 439) структура, штат та кошторис ГУ НП у Львівській області затверджуються Головою поліції у порядку, визначеному законодавством.

Суд встановив, що наказом Національної поліції України від 20.05.2024№ 547 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції.

Згідно із переліком змін у штатах Національної поліції реорганізується сектор запобігання корупції, у якому скорочуються всі посади, та створюється відділ запобігання корупції, в якому уведено 6 посад.

Порядок призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації регламентований ст.68 Закону № 580-VIII.

Відповідно до ч. 1 статті 68 Закону № 580-VIII у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Суд встановив, що 26.06.2024 позивачку було ознайомлено із наказом Національної поліції України від 20.05.2024 № 547 «Про зміни в штатах Національної поліції» та попереджено про скорочення посади старшого інспектора сектору запобігання корупції ГУ НП у Львівській області та про можливе наступне звільнення зі служби в поліції (через два місяці з дня отримання цього попередження) відповідно до пункту 4 частини 1 статті 77 (у зв`язку з скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) Закону України «Про Національну поліцію».

Також, 26.06.2024 позивачці вручено некомплект (загальний) посад підрозділів ГУНП у Львівській області станом на 26.06.2024, з яким позивачка ознайомлена, про що свідчить її особистий підпис.

Відповідно до ч.2 ст. 68 Закону № 580-VIII поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що під час реорганізації, поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений на іншу посаду за виключно за його згодою.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 25.03.2023 у справі № 620/3663/19, у якій вказав на те, що стосується згоди поліцейського на переміщення на рівнозначну посаду, то серед підстав переміщення поліцейських на рівнозначні посади пункт 2 частини першої статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» безпосередньо виділяє лише одну підставу для такого переміщення, а саме переміщення за ініціативою поліцейського, також згода поліцейського є необхідною при переміщенні його по службі у зв`язку зі скороченням штатів (частина друга статті 68 Закону України «Про Національну поліцію»).

Натомість, норми Закону № 580-VIII не передбачають можливості автоматичного переміщення в реорганізований підрозділ поліцейських, які займали посади в підрозділі, які скорочуються.

Суд зауважує, що роботодавцю у вказаному випадку органу поліції не може заздалегідь бути відомо про волевиявлення поліцейського проходити службу в реорганізованому підрозділі, що зумовлює необхідність отримання в останнього згоди на призначення на посаду відповідно до ч.2 ст. 68 Закону № 580-VIII.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ГУ НП у Львівській області дотримало процедуру призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації.

Щодо позовних вимог про визнання бездіяльності ГУ НП у Львівській області дискримінацією у сфері праці, суд зазначає таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За приписами пункту 7 частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

За приписами статті 14 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися зі скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом. Реалізація зазначеного права не може бути підставою для упередженого ставлення, а також не може спричиняти жодних негативних наслідків для особи, яка скористалася таким правом. Тобто особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися до суду.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно з пунктом 3 частиною 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» непряма дискримінація це ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» пряма дискримінація це ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення від 11 червня 2002 року у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства»).

З викладеного суд висновує, що для встановлення факту дискримінації необхідні порівнювані ознаки, які ставлять особу в менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами, які перебувають в аналогічному становищі.

Для підтвердження факту дискримінації суду слід послідовно пройти всі кроки так званого «тесту на дискримінацію», тобто підтвердити сукупність таких елементів:

1) встановити факт несприятливого поводження зі скаржником (напр., виплата зарплати у меншому розмірі, аніж іншій особі, з якою порівнюють становище скаржника);

2) встановити наявність/існування «зразка для порівняння», тобто ідентифікувати особу/групу осіб, що перебувають в аналогічній ситуації, з якою порівнюється становище особи, що скаржиться на дискримінацію (ключове питання така особа повинна дійсно перебувати в аналогічній ситуації);

3) ідентифікувати наявність «захищеної» ознаки, - тобто ознаки, що зумовлює менш прихильне ставлення до скаржника порівняно із «зразком для порівняння»(напр., вік, стать, національність, віросповідання, мова, соціальний статус, місце проживання тощо);

4) перевірити відсутність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети для різного ставлення, а також адекватність способів досягнення цієї мети (такі повинні бути належними та необхідними).

При цьому негативна відповідь на кожне з наведених тверджень (наприклад, відсутність зразка для порівняння чи захищеної ознаки, наявність правомірної та обґрунтованої мети для відмінного ставлення) буде достатньою для висновку суду про відсутність дискримінації.

У статті 1 Конвенції про дискримінацію в галузі праці та знань № 11, прийнятій Міжнародною організацією праці 15 червня 1960 року, зазначено, що термін «дискримінація» охоплює: a) будь-яке розрізнення, недопущення або перевагу, що робиться за ознакою раси, кольору шкіри, статі, релігії, політичних переконань, іноземного походження або соціального походження і призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять; б) будь-яке інше розрізнення, недопущення або перевагу, що призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять і визначається відповідним членом Організації після консультації з представницькими організаціями роботодавців і працівників, де такі є, та з іншими відповідними органами.

У пункті 49 рішення «Цаунеггер проти Німеччини» (заява № 22028/04) від 03 грудня 2009 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що різниця у поводженні є дискримінаційною для цілей статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо вона не має об`єктивного та розумного виправдання, тобто якщо вона не переслідує законної мети або якщо немає розумного зв`язку, пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Конституційний Суд України також застосовує подібний підхід у своїх рішеннях, зокрема, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Суд вважає, що позивачка не може порівнювати себе з іншими працівниками поліції, оскільки нею не наведено критеріїв чи порівнюваних ознак, властивих їй та іншим особам, що перебувають в аналогічній ситуації. Відтак твердження позивачки про дискримінаційне ставлення роботодавця є очевидно помилковими.

До подібного висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року в справі № 804/2823/16, в якій зазначила, що факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

Відтак, дискримінація означає менш прихильне поводження з особою, ніж з іншими в аналогічній ситуації, через певні ознаки цієї особи, однак позивачка не обґрунтувала, порівняно з якою особою чи групою осіб, та через які певні ознаки цієї особи (раса, колір шкіри, стать, вік та інше) вона опинилася в гіршому становищі, при цьому на такі обставини не посилалася.

Зважаючи на вищенаведене, суд погоджується з відповідачем про те, що позивачкою не обґрунтовано факту наявності щодо неї дискримінації саме за певною ознакою, як це передбачено Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Крім того, з аналізу доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що відповідач вжив всіх можливих заходів щодо забезпечення права позивачки на своєчасне ознайомлення з організаційно - штатними змінами, які відбулися в секторі запобігання корупції ГУ НП у Львівській області, з урахуванням обставин виникнення спірних правовідносин.

Отже, з огляду на вищезазначене та зважаючи на ту обставину, що позивачка у своїй позовній заяві не навела фактичних даних, які б дозволили обґрунтовано припустити, що різниця у ставленні до неї зі сторони відповідача носить упереджений, умисний чи недобросовісний характер, має місце порівняно із іншими поліцейськими інспекторського складу сектору запобігання корупції ГУ НП у Львівській області, посади яких скорочено, суд дійшов висновку, що твердження позивачки щодо наявності дискримінаційного ставлення до неї є необґрунтованими та такими, що не знаходять свого підтвердження, беручи до уваги, зокрема, лист управління кадрового забезпечення ГУ НП від 20.06.2024 №1729/13/01-2024, який передбачав попередження 5 працівників сектору про організаційно штатні зміни, в тому числі і позивачку.

Враховуючи те, що у спірних правовідносинах відповідач не допустив протиправної бездіяльності, похідна позовна вимога про зобов`язання ГУНП у Львівській області перемістити ОСОБА_1 на посаду старшого інспектора відділу запобігання корупції ГУ НП у Львівській області на посаду старшого інспектора задоволенню не підлягає.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів в повному об`ємі правомірність своїх дій.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 139 КАС України повернення судових витрат позивачу, якому відмовлено у задоволенні позову не передбачено.

Керуючись ст. ст. 2, 6 - 10, 19-21, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 293, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, м. Львів, пл. Г. Григоренка, 3, ЄДРПОУ 40108833) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

СуддяБрильовський Роман Михайлович