Справа № 200/9105/21
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2024-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року справа №200/9105/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Блохіна А.А., Компанієць І.Д., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року у справі № 200/9105/21 (головуючий І інстанції Шинкарьова І.В.) за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 1), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 рік у кількості 28 днів;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 рік у кількості 28 днів.

Ухвалою суду від 16.11.2021 року залучено Військову частину НОМЕР_2 у якості другого відповідача у справі № 200/9105/21 (далі - відповідач 2).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року позов задоволений:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 рік у кількості 28 днів;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 рік у кількості 28 днів.

Відповідач 1 не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, просив скасувати рішення суду, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апелянт зазначив, що позивач проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 в період з 01.11.2017 року по 15.07.2019 року.

У відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.07.2019 № 151 позивача було звільнено з військової служби в запас.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.07.2019 № 151 позивача було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку із його звільненням з військової служби.

Відповідно до статті 10 ЗУ «Про відпустки» щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року.

Стаття 24 ЗУ «Про відпуски» грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки, у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник.

Отже, позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 лише з 01.11.2017 року, тому за виплатою грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 рік у кількості 28 днів слід звертатися до Військової частини НОМЕР_2 .

Отже, позивач звернувся з позовними вимогами до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у позові.

Також, апелянт вважає, що позов підлягає залишенню без розгляду через порушення строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення, виходячи з наступного.

Спірним при апеляційному перегляді є визначення належного відповідача у цій справі та дотримання строків звернення з цим позовом до суду.

Щодо строку звернення до суду з цим позовом.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За ч. 2 статті 233 Кодексу законів про працю (в редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 1 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 1 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 6 квітня 2023 року у справі №260/3564/22, від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22, від 3 серпня 2023 року у справі №280/6779/22.

З огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 1 липня 2022 року №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

За ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Суд звертає увагу, що обов`язок держави створити умови та гарантувати можливості для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю є складовою її обов`язку щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав та свобод людини і громадянина (стаття 3, частини перша, друга, сьома статі 43 Конституції України).

Частиною 1 статті 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

В рішенні від 12 квітня 2012 року №9-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення).

Враховуючи гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною 5 статті 122 КАС України.

Оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності частини 1 статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 1 липня 2022 року №2352-IX, апеляційний суд дійшов висновку суду, що позивачем не пропущено процесуальний строк звернення до суду з цим позовом.

Позивач відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 10.07.2017 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.

Згідно витягу з наказу Військової частини НОМЕР_2 від 31.10.2017 №251 позивачем невикористана щорічна основна відпустка за 2017 рік терміном 28 діб (а.с. 5).

Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.11.2017 №2 позивач, який прибув з військової частини НОМЕР_2 , призначеного наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 19.10.2017 №173-РС на посаду стрільця-номера обслуги 2 відділення морської піхоти 2 взводу морської піхоти 2 роти морської піхоти військової частини НОМЕР_1 з 01.11.2017 зараховано до списків особового складу частини (а.с. 29).

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.07.2019 №151, позивач проходив військову службу старшим стрільцем 3 відділення морської піхоти 2 взводу морської піхоти військової частини НОМЕР_1 . За наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.07.2019 №79-РС з 15.07.2019 позивача звільнено з військової служби в запас на підставі пп. «а» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 28).

Позивач звернувся до відповідача 1 з заявою про виплату, зокрема, компенсації основної щорічної відпустки за 2017 рік у кількості 28 днів.

У відповідь на звернення позивача, відповідач 1 надав відповідь листом від 07.06.2021 №740, яким повідомлено позивача про те, що під час особливого періоду щорічні додаткові відпустки та деякі додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено. У зв`язку з цим додаткові відпустки, в тому числі й додаткова відпустка, що не надавалася учасникам бойових дій, в особливий період не вважається такою, що є не використаною. Оскільки відповідно до п.п.17-19 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період надання деяких додаткових оплачуваних відпусток припинено, виплата грошової компенсації не передбачена. На цей час Міністерством оборони України розроблено проект Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким передбачається надання військовослужбовцям в умовах особливого періоду додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». До 01.11.2017 військова частина НОМЕР_1 перебувала в складі військової частини НОМЕР_2 , окремої адміністративно-господарської та фінансової діяльності не здійснювала. Кошторисні призначення військовій частині НОМЕР_1 починаючи з 2016 року по 2017 рік не дозволяли здійснювати видатки на виплату грошової компенсації під час звільнення з військової служби за невикористані додаткові дні відпустки для учасників бойових дій у зв`язку з відсутністю самостійного фінансової о забезпечення (а.с. 8-9).

Листом Військової частини НОМЕР_2 від 02.06.2021 №1814 повідомлено, що з 31.10.2017 позивача було переведено до Військової частини НОМЕР_1 , на момент звільнення з військової служби, перебував на забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 , яка має окремий фінансовий орган і самостійно проводить виплати військовослужбовцям. Виходячи і вищевикладеного, рекомендовано звернутися з даного питання до командування Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 10).

Згідно ч.2 ст.2 КЗпП України працівники, зокрема, мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки.

За ст.74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Ст.10-1 Закону 20.12.1991 № 2011-XII України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачає, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів. Час для проїзду до місця проведення зазначеної відпустки і назад не надається. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються (ч.1).

За ч.1 ст. 2 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР) визначено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Згідно ст.83 КЗпП та ст.24 Закону № 504/96-ВР передбачають, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч.1).

За абз.3, 4 ч.14 ст. 10-1 Закону № 2011-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені п.1 та 4 цієї статті. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Отже, законодавчо передбачено право військовослужбовців на грошову компенсацію невикористаної основної відпустки.

Суд зазначає, що відповідачем 1 не надано доказів виплати грошової компенсації за невикористану у 2017 році основну відпустку тривалістю 28 діб.

Таким чином, існує затримка у виплаті позивачу грошової компенсації за невикористану у 2017 році основну відпустку тривалістю 28 діб.

Щодо посилання представника відповідача 1 на неможливість виплати компенсації позивачу за основну відпустку за 2017 рік, у зв`язку з тим, що позивач не був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , суд враховує наступне.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та у військовій частині НОМЕР_2 .

Наказом від 15.07.2019 №151 позивач був звільнений з військової служби саме з військової частини НОМЕР_1 .

За п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

В свою чергу, п.181 цього Положення передбачає, що у разі переміщення військовослужбовця по службі невикористана ним відпустка (частина відпустки) надається за новим місцем військової служби.

Зазначені норми права у своїй сукупності вказують на те, що компенсація за всі невикористані дні відпустки, зокрема і додаткової, виплачується у разі звільнення з військової служби. Нарахування і виплата такої компенсації здійснюється за останнім місцем служби незалежно від місця її проходження на час набуття права на відпустку.

Враховуючи, що позивач був звільнений з військової служби саме з Військової частини НОМЕР_1 , то і виплату компенсації за всі невикористані дні основної відпустки, повинна була здійснити саме військова частина НОМЕР_1 , не зважаючи на те, що право на відпустку позивач набув у період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 .

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції про:

- визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 рік у кількості 28 днів;

- зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 рік у кількості 28 днів.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року у справі № 200/9105/21 за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні ді - залишити без змін.

Повний текст постанови складений 25 вересня 2024 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: А.А. Блохін

І.Д. Компанієць