Справа № 160/25336/21
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 вересня 2024 року м. Дніпросправа № 160/25336/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року в адміністративній справі №160/25336/21 (головуючий суддя першої інстанції - Коренев А.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо не проведення перерахунку та виплати ОСОБА_1 пенсії з 01.12.2019 року на підставі довідки ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Дніпропетровській області» від 09.07.2021 року № 33/24/С-2694, з урахуванням основних і додаткових видів грошового забезпечення та зобов`язано відповідача провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2019 року на підставі вказаної довідки про розмір грошового забезпечення за прирівняною посадою поліцейського станом на 19.11.2019 року, виходячи з 60% грошового забезпечення, без обмеження граничного розміру, передбаченого статтею 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Судове рішення набрало законної сили 15.02.2022 року.

Виконавчий лист по справі виданий позивачу 15.02.2022 року.

22.07.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 , якою заявник просив змінити спосіб і порядок виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.01.2022 року у справі №160/25336/21 в частині виплати заборгованості по пенсії в сумі 133753,68 грн..

В обґрунтування вказаної заяви позивач зазначив, що відповідачем на виконання рішення суду у справі №160/25336/21 проведено перерахунок пенсії, а також проведено нарахування пенсії за період з 01.12.2019 року по 31.03.2022 року, сума якої становить 133753,68 грн.. Проте вказана сума не виплачена через відсутність виділених бюджетних коштів. Таким чином, відповідач не виконав рішення суду у повному обсязі, оскільки нарахував пенсію за період з 01.12.2019 року по 31.03.2022 року у сумі 133753,68 грн., але виплату не здійснив.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви про зміну способу і порядку виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.01.2022 року у справі №160/25336/21, суд першої інстанції виходив із того, що під зміною способу і порядку виконання судового рішення розуміється застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв`язку з неможливістю виконання рішення раніше визначеним способом і порядком. При цьому, зміна способу виконання не повинна змінювати (зачіпати) суть самого судового рішення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та прийняте нове судове рішення про задоволення вимог, зазначених у заяві про заміну способу і порядку виконання рішення в частині виплати заборгованості по пенсійним виплатам. Також просив виконання вказаного рішення покласти на Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою та прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що не виконання судового рішення відповідачем через відсутність виділення бюджетних коштів не є поважною причиною для невиконання виконавчого провадження в частині погашення заборгованості по пенсійним виплатам. Вважає, що виконання судових рішень про стягнення коштів боржником, за якими є Пенсійний фонд України або його територіальні органи, здійснюється Казначейством в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 312 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Згідно з частиною 1 статті 378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Відповідно до приписів частини 3 статті 378 КАС України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Під зміною способу і порядку виконання судового рішення розуміється застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв`язку з неможливістю його виконання раніше визначеним способом і порядком. При цьому, зміна способу виконання не повинна змінювати (зачіпати) суть самого судового рішення.

Вирішуючи питання про зміну способу і порядку виконання рішення, суд повинен враховувати, що під зміною способу і порядку розуміється дія або сукупність дій, якими певним чином досягається кінцевий результат, та що підставою для зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення є обставини, що роблять виконання рішення неможливим.

Відтак, зміною способу та порядку виконання судового рішення є прийняття судом нових заходів з метою реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими. Суд може змінити порядок і спосіб виконання судового рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Відповідно до пунктів 4 та 6 частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема шляхом:

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

- прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно із частиною 2 статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову як про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (п.4), так і про стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (п.6).

Отже, зобов`язання відповідача вчинити певні дії і стягнення з відповідача грошових коштів є різними за своєю суттю способами захисту прав та інтересів позивача, які обираються позивачем при поданні позову, а судом при ухваленні рішення.

Колегія суддів зауважує, що при вирішенні заяви про зміну способу і порядку виконання судового рішення дослідженню та аналізу підлягає саме можливість виконання рішення раніше визначеним способом і порядком.

У цій справі виконання рішення суду на думку заявника неможливе через відсутність коштів, виплата яких буде здійснена за наявності відповідного фінансування з Державного бюджету України.

Фактично заявник просив суд зобов`язати пенсійний орган виплатити йому чітко визначену суму коштів в розмірі 133753,68 грн. за певний період з 01.12.2019 року по 31.03.2022 року, в той час як ані позивачем у позовній заяві, ані судом першої інстанції в судовому рішенні така сума не обраховувалась та період не визначався.

Суд першої інстанції в рішенні від 13.01.2022 року зобов`язав пенсійний орган провести перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01.12.2019 року на підставі довідки від 09.07.2021 року за № 33/24/С-2694 про розмір грошового забезпечення за прирівняною посадою поліцейського станом на 19 листопада 2019 року, виходячи з 60% грошового забезпечення, без обмеження граничного розміру, передбаченого статтею 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», однак суд не визначав та не обраховував конкретну суму виплати.

Отже, обставини, які стали підставою для подання заяви про зміну способу та порядку виконання судового рішення, за своєю правовою природою є іншою позовною вимогою про виплату (стягнення) конкретної суми коштів, яка не була предметом розгляду та дослідження Дніпропетровським окружним адміністративним судом під час прийняття рішення від 13.01.2022 року.

При цьому, в рішенні від 13.01.2022 року при розгляді справи по суті суд першої інстанції не вважав за потрібне застосувати вимоги статті 9 КАС України та вийти за межі позовних вимог, а задовольнив позов в межах заявлених позовних вимог.

Крім того, вимога заявника про покладення виконання рішення суду на Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області взагалі є безпідставною, оскільки такий орган позивачем в позові в якості відповідача або третьої особи не був зазначений, вимог до нього позивачем не заявлялось, до участі у справі такий орган судом не залучався, рішенням суду будь-яких прав, інтересів чи обов`язків не вирішувалось.

Також апеляційний суд зазначає, що питання зміни способу і порядку виконання судового рішення вже було предметом розгляду в даній справі.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року в задоволенні заяви Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Дніпропетровській області про зміну способу і порядку виконання рішення у даній справі відмовлено.

Аналізуючи норми статті 378 КАС України у системному зв`язку із нормами, які гарантують право на судовий захист і передбачають форми й способи його реалізації, апеляційний суд наголошує, що в контексті спірних правовідносин обставини, якими обґрунтовувалася необхідність зміни способу і порядку виконання судового рішення, не можуть бути підставами для такої зміни, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не може бути змінений на стадії виконання судового рішення і поза межами судового розгляду позову по суті.

Таким чином, зміна на підставі статті 378 КАС України способу і порядку виконання судового рішення не передбачає зміни обраного судом відповідно до статті 245 КАС України при ухваленні рішення способу відновлення порушеного права.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 липня 2019 року у справі №281/1618/14-а.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Згідно частини 2 статті 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, тоді державний виконавець зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Колегія суддів звертає увагу, що в практиці Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) у контексті судової практики під майном переважно мається на увазі нерухоме та рухоме майно, прибуток з власності, зокрема орендна плата (рента), передбачена договором, ліцензія, пенсії, повернення податкових платежів, цінні папери, тощо.

Проте, як вже неодноразово зазначалось вище, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року встановлено лише право позивача на перерахунок та виплату йому пенсії з 01.12.2019 року на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Дніпропетровській області» від 09.07.2021 року за № 33/24/С-2694.

Вказаним рішенням суду не обраховувався конкретний розмір грошової допомоги та не стягувалась конкретна сума, що підпадало би під поняття майна у контексті судової практики ЄСПЛ.

Відтак, право на перерахунок пенсії не є тотожнім праву на конкретно визначене майно, в тому числі і в розумінні Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи викладене суд першої інстанції правильно дійшов висновку відмовляючи у задоволенні заяви про зміну способу і порядку виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.01.2022 року у справі №160/25336/21.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року в адміністративній справі №160/25336/21 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року в адміністративній справі №160/25336/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко