Справа № 420/1925/23
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/1925/23
Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

26.01.2024 року;

Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Крусяна А.В.

Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо недоплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2022 року;

стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області недоплачену щорічну разову грошову допомогу до 5 травня 2022 року з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних на суму боргу станом на 31.12.2022 року;

стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області моральну шкоду в грошовому еквіваленті в сумі 58 624 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач є особою з інвалідністю 2 групи внаслідок війни та наділений правом на пільги, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у тому числі щодо одержання одноразової грошової допомоги до 5 травня у розмірах та порядку, визначених цим Законом. Однак, відповідач в супереч чинного законодавства під час нарахування грошової допомоги застосовував положення актів Кабінету Міністрів України, що призвело до виплати гарантованої суми у меншому розмірі. З огляду на те, що відповідач не вчиняє дії по донарахуванню одноразової грошової допомоги і за відповідним зверненням позивача, він вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги до 05 травня за 2022 рік, виходячи з розміру восьми мінімальних пенсій за віком.

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги до 05 травня за 2022 рік, виходячи з розміру восьми мінімальних пенсій за віком, з урахуванням раніше виплачених коштів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020 року у справі 1-247/2018(3393/18) у позивача виникло право на соціальне забезпечення у порядку редакції Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яка передбачала розмір допомоги до 5 травня особі з інвалідністю 2 групи внаслідок війни у сумі восьми мінімальних пенсій за віком.

Разом з цим, суд першої інстанції зауважив на передчасності вимог про стягнення з відповідача разової допомоги з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних на суму боргу станом на 31.12.2022 року, адже прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: стягувач подав до виконання виконавчий документ про стягнення з держави коштів; держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Отже, такий компенсаторний механізм захисту настає лише в разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України.

Стосовно вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено заподіяння йому оскаржуваними діями моральної шкоди, не обґрунтовано, в чому саме полягає моральна шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням шкоди, а також не наведено міркувань, з яких позивач виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду в частині відмови у відшкодуванні позивачу моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та обставинам справи і помилково не враховано, що відшкодування моральної шкоди за порушення прав людини є одним із ефективних способів юридичного захисту. При цьому, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції, у тому числі тривогу, страх, стрес, занепокоєння, розчарування, відчуття несправедливості, невизначеність тощо.

Апелянт зауважує на тому, що судом першої інстанції необґрунтовано не враховано тієї обставини, що суб`єкт владних повноважень своїми протиправними діями, підтвердженими під час вирішення цієї справи, та втрутившись у право позивача мирно володіти своїм майном, створив позивачу тривале відчуття невизначеності та стресу, а саме моральні страждання.

Відзив на апеляційну скаргу від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у визначений апеляційним судом строк не надійшов.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, згідно посвідчення Серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю внаслідок війни 2 групи.

Позивачу у 2022 році було виплачено разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 3906 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2022 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» від 07.05.2022 року №540.

Виплачена разова грошова допомога не відповідала вимогам статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 у справі №464/3789/17.

Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У розвиток цих положень, у постанові від 27 листопада 2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 52).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, колегія суддів враховує, що вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує тривалим порушенням, починаючи з 2015 року, його прав на виплату разової грошової допомоги у порядку та розмірах, встановлених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». На переконання позивача суттєвою є й та обставина, що, не зважаючи на Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 року у справі 1-247/2018(3393/18), відповідач продовжує (повторно) вчиняти протиправні дії по виплаті щорічної разової грошової допомоги у меншому розмірі, ніж визначено вказаним Законом, як і за попередні роки. Просить враховувати ту обставину, що статус особи з інвалідністю внаслідок війни позивач отримав під час виконання обов`язків по захисту Держави, а відтак має цілком законні очікування на те, що Держава буде дотримуватись гарантій, закладених на соціальну підтримку ветерана війни. Не дотримання Державою соціальних гарантій викликає у позивача сильну тривогу, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, а також невизначеність у своїх соціальних правах.

У зв`язку із чим, позивач вважає, що належним розміром відшкодування моральної шкоди на його користь являється у сумі 1500 Євро, що еквівалентно сумі 58624 грн.

У заявах по суті справи, а саме у відзиві на позовну заяву, відповідач в суді першої інстанції заперечував проти задоволення цих вимог, оскільки позивачем не надано жодних доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, завдання шкоди здоров`ю чи завдання інших втрат немайнового характеру, з яких при обрахунку розміру компенсації можливо було б встановити характер та обсяг моральних страждань.

Оцінивши доводи учасників, колегія суддів погоджується із доводами апелянта (позивача) про те, що оспорювані за цим позовом протиправні дії суб`єкта владних повноважень, у тому числі вчинені відповідачем повторно, негативно впливають на емоційний стан особи, викликають як сильну тривогу, занепокоєння, стрес, розчарування так і відчуття несправедливості та невизначеності у своїх соціальних правах, гарантованих Державою.

В свою чергу, відповідач не довів, що його протиправні дії не викликали у позивача моральне напруження у зв`язку з очікуванням належних соціальних виплат, розчарування в діяльності органу державної влади.

За правилами частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, колегія суддів вважає, що наведені позивачем обставини спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності і несправедливості, тобто заподіяли моральної шкоди. Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 58624 грн., однак, на переконання апеляційного суду, справедливим розміром відшкодування є 11566 грн., що відповідає сумі, недоплаченої йому щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у 2022 році.

З огляду на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального та процесуального права і обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до статті 316 КАС України підлягає частковому скасуванню з ухваленням у відповідній частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування позивачу моральної шкоди.

Відповідно до приписів частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області моральної шкоди в грошовому еквіваленті в сумі 58 624 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 11566 (одинадцять тисяч п`ятсот шістдесят шість) грн.

В задоволенні решти вимог про стягнення моральної шкоди відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв