Справа № 300/5527/24
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2024-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" вересня 2024 р. справа № 300/5527/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій, -
ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач) про:
визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу в день його звільнення з військової служби грошової компенсації за щорічну основну відпустку за 2022 рік;
стягнення з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 18.06.2024 по день фактичної виплати 27.06.2024 терміном 10 днів, в розмірі 8 369,14 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач протиправно, при звільненні з військової служби, а саме на дату виключення із списків особового складу частини 18.06.2024, не провів з позивачем повний розрахунок і виплату його грошового забезпечення. Відповідна виплата належних при звільненні суми коштів завершена 27.06.2024. Тому, на думку позивача, період з 18.06.2024 по 27.06.2024 включно є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні, оскільки 18.06.2024 є останнім робочим його днем, а останнім днем такого розрахунку є саме 27.06.2024 день, коли позивач фактично отримав кошти у своє володіння. Оскільки грошову компенсацію позивачу не виплачено в день його виключення із списків особового складу, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), а саме за період з 18.06.2024 по 27.06.2024.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.07.2024 відкрито провадження в даній адміністративній справі в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження.
25.07.2024 Військова частина НОМЕР_1 подала суду клопотання про об`єднання адміністративних справ за №300/5527/24, №300/5528/24, №300/5573/24, №300/5574/24, №300/5599/24, №300/5600/24, №300/5601/24 в одне провадження, так як ці справи мають одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача, а також мають частково спільний предмет позову (а.с. 25-26).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.07.2024 клопотання Військової частини НОМЕР_1 задоволено. Об`єднано в одне провадження матеріали адміністративних справ №300/5528/24, №300/5573/24, №300/5574/24, №300/5599/24, №300/5600/24 та №300/5601/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій із матеріалами адміністративної справи №300/5527/24.
Об`єднаній адміністративній справі присвоєно №300/5527/24.
14.05.2024 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого представник Військової частини НОМЕР_1 заперечує щодо задоволення позовних вимог. Звертає увагу на помилковості визначення періоду затримки розрахунку, який, на думку позивача, має місце та становить 10 календарних днів. Такий період розпочинається з 19.06.2024 (наступний перший день після звільнення, оскільки включно по 18.06.2024 позивач перебував у списках особового складу військової частини, тобто 18.06.2024 є останнім робочим днем) і закінчується 26.06.2024 (день, що передує дню, коли позивач фактично отримав кошти у своє володіння, тобто з ним проведено остаточний розрахунок). Таким чином, період оспорюваної затримки розрахунку при звільненні повинен становити 8 календарних днів.
Окрім цього, відповідач зазначив, що під час звільнення з військової служби позивач жодних заперечень командуванню військової частини щодо виключення зі списків особового складу до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виказував. Також наголошено, що військова частина НОМЕР_1 не є розпорядником бюджетних коштів, а перебуває на фінансовому забезпеченні та отримує фінансування від 1121 поліклініки (з денним стаціонаром), а тому не може відповідати за своєчасну виплату позивачу грошового забезпечення. Представник зазначає, що Військовою частиною НОМЕР_1 вжито всі вичерпні заходи з метою своєчасного розрахунку з позивачем при звільненні з військової служби, зокрема витяг з наказу від 18.06.2024 №138 було невідкладно скеровано до 1121 поліклініки (з денним стаціонаром) з метою проведення розрахунку. З огляду на викладене, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 169-173).
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановив наступне.
Сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді головного сержанта взводу охорони та наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (на 900 ліжок) №37-PC від 11.06.2024 (по особовому складу) позивача звільнено у запас за підпунктом «б» за станом здоров`я за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 №138 від 18.06.2024 (по стройовій частині), з 18.06.2024 ОСОБА_1 виключено із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 13).
Відповідно до виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 , позивачу 27.06.2024 зараховано грошове забезпечення на загальну суму 103 086,07 грн (а.с. 16).
Однак, відповідач не нарахував та не виплатив позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів виплати грошового забезпечення, а тому ОСОБА_1 вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 за №1153/2008, встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами по справі, остаточною датою закінчення проходження військової служби позивача є 18.06.2024, що підтверджується копією витягу з наказу (по стройовій частині) №138 від 18.06.2024 (а.с. 13), при цьому, станом на день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини, з ним не проведено повний розрахунок щодо виплати грошового забезпечення.
Водночас, такий розрахунок проведений 27.06.2024, що підтверджується зарахуванням коштів у сумі 103 086,07 грн на картковий рахунок ОСОБА_1 з коментарем до платежу: «hroshove zabezpechennia-rozrakhunkovi» (а.с. 16).
При цьому, суд зауважує, що в даному випадку судом в межах цієї адміністративної справи №300/5527/24 об`єднано в одне провадження також матеріали адміністративних справ №300/5528/24, №300/5573/24, №300/5574/24, №300/5599/24, №300/5600/24 та №300/5601/24, предметом спору в яких є виплата ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 18.06.2024 по 27.06.2024, зокрема розрахунок (виплата) позивачу різних складових, які включаються в грошове забезпечення надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, грошової премії, а також інших виплат, які передбаченні при звільненні військовослужбовців (компенсація за невикористані відпустки та одноразова грошова допомога у разі звільнення).
Суд з цього приводу погоджується із відповідачем, що всі ці виплати є складовою грошового забезпечення, які виплачуються одноразово при звільненні та наведені у наказі військової частини НОМЕР_1 №138 від 18.06.2024, а тому в межах об`єднаної адміністративної справи №300/5527/24 суд вирішує питання саме щодо несвоєчасної виплати належного позивачу грошового забезпечення (а не його складових окремо).
Отже, щодо позовних вимог про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 18.06.2024 по день фактичної виплати 27.06.2024, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII зі змінами та доповненнями (далі Закон №2232-XII) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до п. 242 Положення №1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Правова позиція відносно зазначеної категорії справ вже була викладена у постанові Верховного Суду у справі №820/3719/17 від 14.08.2019.
Разом з тим, а ні Законом №2232-XII, а ні Положенням №1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців Збройних сил України стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
Так, частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 31.10.2019 по справі №825/598/17.
Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
Суд встановив, що позивача 18.06.2024 виключено із списків військової частини НОМЕР_1 наказом №138 від 18.06.2024, яким передбачено виплатити ОСОБА_1 :
грошову премію, передбачену пунктами 1, 2 розділу XVI «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі №260), у розмірі 489% посадового окладу за період з 01.06.2024 по 18.06.2024 у розмірі 9 300,78 грн;
надбавку за вислугу років на військовій службі, передбачену пунктами 1, 2, 3 розділу IV Порядку №260 у розмірі 45% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням за період з 01.06.2024 по 18.06.2024 у розмірі 1 131,30 грн;
надбавку за особливості проходження служби, передбачену пунктами 1, 2, 3 розділу VI Порядку №260 в розмірі 65% посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років за період з 01.06.2024 по 18.06.2024 у розмірі 2 369,45 грн;
грошову компенсацію за 30 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік у розмірі 25 525,80 грн., грошову компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки 2023 рік у розмірі 12 762,90 грн та грошову компенсацію за 30 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2024 рік у розмірі 25 525,80 грн;
одноразову грошову допомогу у разі звільнення відповідно до Порядку №260 за 25 повних календарних місяців служби у розмірі 25 525,88 грн.
Матеріалами справи підтверджено, що у день виключення позивача із списків особового складу військової частини, позивачу не виплачені вищезазначені складові грошового забезпечення.
Натомість, як уже зазначалось вище, грошове забезпечення на загальну суму 103 086,07 грн виплачене позивачу 27.06.2024, що підтверджено випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 (а.с. 16).
Вищенаведене, на переконання суду, свідчить про те, що відповідач не провів повного розрахунку з позивачем при звільненні.
За таких обставин позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку у відповідності до приписів ст.117 КЗпП України. Відтак, наявні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Суд враховує, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за №100 (далі Порядок №100).
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Згідно довідки про нараховане і виплачене грошове забезпечення за період із вересня 2023 року по травень 2024 року, грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні 2 календарні місяці роботи, що передували даті звільнення квітень 2024 року та травень 2024 року, складав 51 051,76 грн (25 525,88 грн + 25 525,88 грн).
Відповідно, розмір середньоденної заробітної плати позивача, який необхідний для обчислення середнього заробітку, становив 836,91 грн (51 051,76 грн / 61 день).
Як вбачається з копії наказу військової частини НОМЕР_1 №138, остаточною датою закінчення військової служби є 18.06.2024. Тобто, право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло у позивача з наступного дня після звільнення з 19.06.2024, а не з 18.06.2024, як зазначає позивач у позові.
Крім того, грошове забезпечення на загальну суму 103 086,07 грн виплачене позивачу 27.06.2024, що підтверджено випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 , а тому кінцевою датою затримки розрахунку з позивачем при звільненні є 26.06.2024, а не 27.06.2024, коли позивач вже фактично отримав кошти у своє володіння, тобто з ним проведено остаточний розрахунок.
Таким чином, період затримки розрахунку з позивачем при звільненні становить 8 днів, який припадає на період з 19.06.2024 по 26.06.2024 включно.
З огляду на викладене, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 6 695,28 грн (836,91 грн х 8 днів), який необхідно стягнути з відповідача.
Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, державні органи не вправі посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань і виправдання своєї бездіяльності, що узгоджується з практикою Європейського суду с прав людини (рішення «Кечко проти України», «Сук проти України»).
Також, Європейський суд з прав людини у справах «Ромашов проти України», «Шевченко проти України» зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 15.05.2012 у справі №11/446.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007).
У рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).
Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
З огляду на викладене, з метою належного захисту та відновлення порушеного права позивача, суд, встановивши протиправну бездіяльність відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , вважає що позовні вимоги належить задовольнити шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо затримки такого розрахунку при звільненні позивача та, як наслідок, враховуючи встановлені обставини справи, стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача 6 695,28 грн за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.06.2024 по день фактичної виплати 26.06.2024.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання. Водночас, позивач довів протиправність бездіяльності відповідача щодо невчасного розрахунку із ним при звільненні, проте, враховуючи невірне визначення періоду затримки розрахунку при звільненні та, як наслідок, суми, належної до стягнення, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору згідно вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати щодо судового збору відповідно до статті 139 КАС України розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 в день його звільнення з військової служби грошового забезпечення.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.06.2024 по день фактичної виплати 26.06.2024 терміном 8 днів, в розмірі 6 695 (шість тисяч шістсот дев`яносто п`ять) грн 28 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.