Справа № 620/4216/24
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2024-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4216/24 Головуючий у 1 інстанції: Клопот С.Л.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Кузьмишиної О.М.

За участю секретаря Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернігівській області щодо незарахування вислуги років за час проходження служби ОСОБА_1 в підрозділах Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Чернігівській області з 15.08.1999 року до 14.07.2005 року до стажу служби в поліції для встановлення надбавки за вислугу років, а також для нарахування додаткової оплачуваної відпустки;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернігівській області ОСОБА_1 вислугу років за час проходження ним служби в підрозділах Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Чернігівській області з 15.08.1999 року до 14.07.2005 року до стажу служби в поліції для встановлення надбавки за вислугу років а також для нарахування додаткової оплачуваної відпустки.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернігівській області щодо незарахування вислуги років за час проходження служби ОСОБА_1 в підрозділах Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Чернігівській області з 15.08.1999 до 14.07.2005 до стажу служби в поліції. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Чернігівській області зарахувати час проходження служби ОСОБА_1 в підрозділах Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Чернігівській області з 15.08.1999 до 14.07.2005 до стажу служби в Національній поліції України. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, відповідач - Головне управління Національної поліції в Чернігівській області звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що статтею 78 Закону України «Про Національну поліцію» не передбачено, що служба в Державному Департаменті України з питань виконання покарань (кримінально - виконавчій системі України) зараховується до стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

27 серпня 2024 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання, в якому вказує про відсутність у позивача та його представника можливості бути присутніми у судовому засіданні, просить розглянути справу в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, в апеляційному порядку підлягає перегляду рішення суду першої інстанції виключно в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 .

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 у період з 15.08.1999 року по 06.07.2002 року проходив навчання в Чернігівському юридичному училищі Державного департаменту України з питань виконання покарань (курсант), у подальшому, позивач проходив службу у підрозділах Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Чернігівській області на різних (атестованих) посадах.

20 липня 2005 року ОСОБА_1 було звільнено з органів кримінальної виконавчої системи за ст. 64 «ж» (за власним бажанням) «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» у спеціальному званні «старший лейтенант внутрішньої служби» з 14.07.2005 року.

Після звільнення з органів кримінально-виконавчої служби ОСОБА_1 з 01.12.2005 року продовжив проходження служби в органах внутрішніх справ, а саме, у підрозділах УМВС України в Чернігівській області.

Відповідно до інформації, зазначеної у копії послужного списку ОСОБА_1 , до проходження служби в органах внутрішніх справ у період з 15.08.1999 року по 06.07.2002 року (2 роки, 10 місяців, 22 дні) він проходив навчання у Чернігівському юридичному училищі Державного департаменту України з питань виконання покарань (який, відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393, зараховується до вислуги років для призначення пенсії).

Після навчання ОСОБА_1 проходив службу у підрозділах Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Чернігівській області з 06.08.2002 року по 14.07.2005 року (02 роки, 11 місяців, 8 днів), який, відповідно до підпункту «г» пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 має зараховуватися на пільгових умовах з розрахунку один місяць служби за сорок днів.

Згідно наказу НУДДУПВП в Дніпропетровській області №51 о/с від 30.08.2004, ОСОБА_1 було присвоєне спеціальне звання «старший лейтенант внутрішньої служби».

Відповідно до інформації на аркуші 3 послужного списку ОСОБА_1 (вже під час проходження служби в УМВС України в Чернігівській області) вказано, «Станом на 01.01.2006 року вислуга років, яка підлягає заліку для виплати процентної надбавки становить 05 років 11 місяців 29 днів».

Тобто, станом на 01.01.2006 року до вислуги років ОСОБА_1 вже було зараховано час навчання у Чернігівському юридичному училищі Державного департаменту України з питань виконання покарань та час проходження служби у підрозділах Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Чернігівській області.

В органах внутрішніх справ ОСОБА_1 проходив службу з 01 грудня 2005 року по 06 листопада 2015 року та був звільнений на підставі ст. 64 «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації) «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» у спеціальному званні «підполковник міліції».

З 07 листопада 2015 року ОСОБА_1 продовжив проходження служби в підрозділах Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, у порядку атестації позивачу було присвоєне спеціальне звання «підполковник поліції».

З 03 грудня 2020 року по день звернення до суду з позовом ОСОБА_1 проходить службу на посаді заступника начальника ізолятора тимчасового начальника тримання №1 Головного управління Національної поліції в Чернігівській області.

ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області із заявою від 06 лютого 2024 року з проханням зарахувати до стажу служби період навчання у закладах вищої освіти та проходження служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби та повідомити, чи буде проведене вказане зарахування, якщо ні - повідомити конкретні правові підстави.

Листом Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 29 лютого 2024 року №11-74/124/05/20-2024 позивача повідомлено, що Наказом ГУНП від 07.11.2015 №17 йому визначено стаж служби в поліції на встановлення надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки 09 років 11 місяців 05 днів. Правових підстав змінити даний наказ та включити до стажу служби в поліції період проходження служби в органах кримінальної виконавчої системи немає.

Водночас, Головним управлінням Національної поліції в Чернігівській області повідомлено, що час служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби (05 років 10 місяців 29 днів) буде врахований під час обчислення вислуги років для призначення та виплати пенсії, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Не погоджуючись із даною відмовою, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII).

У відповідності до частини 1 статті 59 вищевказаного Закону, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

За приписами частини 2 статті 59 Закону №580-VIII, час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 2 статті 78 Закону №580-VIII передбачено, що до стажу служби в поліції зараховуються:

1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду;

2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту;

3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду;

4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції;

5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони;

6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.

Таким чином, до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу, а також служба в самій поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідь на заяву ОСОБА_1 , Головне управління Національної поліції в Чернігівській області листом від 29 лютого 2024 року №11-74/124/05/20-2024 відмовило позивачу у зарахуванні вислуги років за час проходження ним служби в підрозділах Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Чернігівській області з 15.08.1999 року до 14.07.2005 року до стажу служби в поліції для встановлення надбавки за вислугу років, а також для нарахування додаткової оплачуваної відпустки (а.с. 12).

Так, апелянт вказує, що статтею 78 Закону України «Про Національну поліцію» не передбачено, що служба в Державному Департаменті України з питань виконання покарань (кримінально - виконавчій системі України) зараховується до стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

З даного приводу, колегія зазначає наступне.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України від 11.07.2003 № 1129-IV було передбачено, що до законодавчого врегулювання питань проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань та його соціального захисту на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи поширюються дія статтями 22 і 23 Закону України «Про міліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ.

Спеціальним Законом, який визначає правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження, є Закон України "Про державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005 №2713-IV (надалі - Закон № 2713-IV).

В попередніх редакціях частини п`ятої статті 23 цього Закону (до змін від 10.11.2015 та від 06.12.2016) було передбачено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються дія статей 22 і 23 Закону України "Про міліцію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників органів внутрішніх справ, які не мають спеціальних звань.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII ч. 5 ст. 23 Закону № 2713-IV викладено в наступній редакції: на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України Про Національну поліцію, а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

У постанові від 20 жовтня 2022 року у справі № 160/11127/20 Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду зазначив, що системний аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що фактично законодавець поширив дію усіх норм, які врегульовують порядок і умови проходження служби працівниками органів внутрішніх справ, а в подальшому - поліцейськими, на працівників кримінально-виконавчої служби.

Сутність службової дисципліни, обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначені Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22.02.2006 року № 3460-IV.

Згідно з преамбулою зазначеного Статуту, його дія поширюється на осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України та податкової міліції, які повинні неухильно додержуватися його вимог.

Крім того, ч. 1 ст. 6 Закону № 2713-IV закріплено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Аналізуючи повноваження, завдання та функції відповідних органів, Верховний Суд у вищевказаній постанові дійшов висновку, що всі обов`язки, обмеження служби в органах внутрішніх справ та поліції, її специфічні умови, порядок та підстави дисциплінарної відповідальності визнані законодавцем тотожними умовам проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань.

У підсумку Верховний Суд констатував, що служба в органах Державної кримінально-виконавчої служби України (Державної пенітенціарної служби) має такий же правовий статус, як і служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу.

Також, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 01 серпня 2023 року у справі № 240/30024/21 зазначив, що визначаючи наявність чи відсутність права на зарахування спірного стажу служби необхідно враховувати не підпорядкування органів державної влади, а суть діяльності особи, функції, які нею виконувалися та визначення чинним на момент проходження служби, статусу такої служби.

Таким чином, доводи апелянта про те, що служба в Державній кримінально-виконавчій службі України відсутня у переліку, визначеному статтею 78 Закону № 580-VIII, а тому не може бути зарахована при проведенні перерахунку стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років колегія суддів вважає безпідставними. Чинним на час проходження позивачем служби законодавством статус осіб, які проходили службу в Державній кримінально-виконавчій службі України прирівнювався до статусу осіб, які перебували на службі в органах внутрішніх справ, а тому, відповідно до пункту 3 частини другої статті 78 Закону №580-VIII, до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернігівській області щодо незарахування вислуги років за час проходження служби ОСОБА_1 в підрозділах Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Чернігівській області з 15.08.1999 до 14.07.2005 до стажу служби в поліції, є протиправною.

Посилання апелянта на внесені Законом № 2123-IX від 15.03.2022 зміни до ч. 1 ст. 60 Закону № 580-VIII (набрали чинності з 01.05.2022) якими передбачено застосування до осіб, які проходять службу в поліції законів та інших нормативно-правових актів лише з питань проходження служби в поліції, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки такі зміни прийняті у часі пізніше, ніж час вступу позивача на службу до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області.

Щодо посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 25.05.2023 у справі № 620/3663/19, колегія суддів зазначає, що вказане судове рішення прийнято Верховним Судом за інших обставин справи та правовідносин, а тому, викладені в ньому висновки не підлягають застосуванню при вирішенні спору у даній справі.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача зарахувати час проходження служби ОСОБА_1 в підрозділах Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Чернігівській області з 15.08.1999 до 14.07.2005 до стажу служби в Національній поліції України.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Кузьмишина О.М.

Повний текст постанови виготовлено 25.09.2024 р.