Справа № 320/15708/23
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2024 року № 320/15708/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту також позивачка, ОСОБА_1 ) з позовом до Київської міської прокуратури (далі по тексту також відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Київської міської прокуратури від 31.10.2022 № 1858к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу ювенальної юстиції прокуратури міста Києва з 31.10.2022;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу ювенальної юстиції прокуратури міста Києва (перейменовано у Київську міську прокуратуру) або на рівнозначній посаді в органах прокуратури з 01.11.2022;

- стягнути з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 01.11.2022 і до моменту фактичного поновлення на роботі.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка повідомила, що з 06.12.2016 вона перебувала на посаді начальника відділу ювенальної юстиції прокуратури міста Києва. З 15.10.2019 по 20.10.2019 позивачка перебувала на лікарняному, з 21.10.2019 по 02.09.2020 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. В подальшому перебування позивачки у відпустці по догляду за дитиною у зв`язку із потребою у домашньому догляді продовжувалась, зокрема і в період з 03.09.2022 по 02.03.2023 включно.

Позивачка наголошує на протиправному її звільненні наказом від 31.10.2022 №1858к у зв`язку з неподанням у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію у період перебування її у відпустці по догляду за дитиною, чим, на її думку, порушено право на достатній життєвий рівень як самої позивачки, так і її малолітніх дітей.

Також позивачка наголошує на правовій невизначеності щодо гарантій додержання незалежності прокурорів з огляду на законодавчо встановлений порядок проходження ними атестації. Зокрема, на думку позивачки, форма заяви про намір пройти атестацію містить ряд нелогічних та оціночних понять в частині погодження прокурора з умовами та процедурами проведення атестації та, у випадку неуспішного проходження атестації, фактично надання згоди на звільнення. Також позивачка наголошує, що положеннями Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 №221 (далі по тексту також Порядок №221) вимагається від усіх діючих прокурорів, які мають бажання далі працювати за посадою та використовувати свої конституційні права щодо вибору професії та місця роботи, подати заяву про згоду на звільнення із займаної посади та переведення на неіснуючу посаду неіснуючого органу. Також позивачка не погоджується із затвердженим зразком заяви в частині надання кадровій комісії можливості приймати до уваги інформацію, отриману від фізичних та юридичних осіб, яка не підлягає додатковому офіційному підтвердженню, що, на її думку, надає можливість будь-кому здійснити наклеп на прокурора.

Позивачкою також зауважено про відсутність прохідного балу під час проходження другого етапу атестації, що призводить до порушення принципу правової визначеності.

Крім того, на думку позивачки, нелогічним та іронічним є надання прокурорам під час виконання практичного завдання користуватися лише паперовими текстами норм відповідних законодавчих актів.

Позивачка наголошує на відсутності правового регулювання питання подання заяви про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію прокурорами, які перебувають на лікарняному, через тимчасову непрацездатність чи у відпустках.

Також, на думку ОСОБА_1 , у керівника Київської міської прокуратури відсутні повноваження на видання спірного наказу про звільнення, оскільки повноваження керівника обласної прокуратури не поширюються на прокурорів, які займають посади в регіональній прокуратурі.

Позивачка наголошує на різному правовому регулюванні звільнення прокурорів Законом №1697 та №113.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.06.2023 позивачці поновлено строк звернення до суду з позовною заявою та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що Законом України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури (далі по тексту також Закон №113-ІХ), який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено систему реформування органів прокуратури, положеннями якого передбачено переведення прокурорів регіональних прокуратур на посади прокурорів обласних прокуратур лише у випадках подачі ними заяв Генеральному прокурору про переведення та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію (тобто, волевиявлення прокурора про продовження роботи в органах прокуратури), а також успішне проходження атестації. Відповідач наголошує на відсутності жодних виключень, зокрема, в частині перебування прокурорів регіональних прокуратур на лікарняному чи у довгострокових відпустках.

Відповідач пояснив, що підставою для звільнення позивачки спірним наказом є лист Генеральної прокуратури від 01.11.2019 №11/1/1-2419вих-19, який містить список працівників, які не подали Генеральному прокурору у встановлений строк заяви про переведення до міської (окружної) прокуратури та про ними пройти атестацію, до якого включено позивачку. В свою чергу, до компетенції відповідача не належать повноваження щодо (не)допуску прокурорів до атестації, а також встановлення факту подання чи неподання відповідної заяви.

Відповідач наголошує, що приписи підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ носять імперативний характер, є самостійною підставою для звільнення та не передбачають повноважень відповідача діяти на власний розсуд.

Відповідач вважає необґрунтованими доводи позивачки щодо відсутності у нього повноважень на її звільнення, оскільки Законом №119-ІХ враховано перехідний період, пов`язаний з початком роботи новостворених органів та передбачено повноваження як керівника регіональної, так і керівника обласної прокуратури на звільнення прокурорів, які обіймали посади в регіональних та місцевих прокуратурах.

Щодо доводів позивачки про її звільнення всупереч встановленим трудовим законодавством України гарантій для жінок, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною відповідач зазначив, що Закон №113-ІХ є спеціальним по відношенню до інших нормативно-правових актів.

Також відповідач зауважує, що рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 №1-р(ІІ)/2023 не є застосовним до спірних відносин, оскільки положення Закону №113-ІХ, які визнані ним неконституційними, втрачають чинність з 01.03.2023, тобто вже після виникнення спірних відносин.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У відповіді на відзив, поданій позивачкою до суду, зазначено про відсутність підстав для прийняття оскаржуваного наказу через сплив значного проміжку часу з моменту набрання чинності Законом №113-ІХ, оскільки правовідносини між ним та позивачкою вже набули правової визначеності.

На переконання позивачки, при вирішенні питання щодо протиправності спірного наказу варто враховувати положення національного законодавства, що забороняють звільняти матерів, які самостійно виховують дитину, так і принципи, закріплені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, Загальної декларації прав людини, Декларації прав дитини, Конвенції ООН про права дитини.

Позивачка вважає, що відповідач, як орган державної влади, приймаючи спірний наказ, повинен був спрогнозувати можливе прийняття Конституційним Судом України рішення, яким частина застосовних до позивачки норм може бути визнана неконституційною.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.07.2023 відповідачу відмовлено у задоволенні клопотання про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Також відмовлено у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка з 2005 року працювала в органах прокуратури на різних посадах. З 06.12.2016 призначена начальником відділу ювенальної юстиції прокуратури міста Києва.

Позивачка є матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_2 , 2017 року народження (копія свідоцтва про народження від 07.03.2017 серія НОМЕР_1 ).

Наказом Прокуратури міста Києва від 21.10.2019 ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 21.10.2019 по 02.03.2020 включно.

Наказом Київської міської прокуратури від 02.09.2022 №1520к позивачці надано відпустку для догляду за дитиною без збереження заробітної плати з 03.09.2022 до 02.03.2023 включно.

Наказом Київської міської прокуратури від 31.10.2022 №1858к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу ювенальної юстиції прокуратури міста Києва та органів прокуратури у зв`язку з неподанням у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію, на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», з 31.10.2022. Підставою зазначено лист Генеральної прокуратури України №11/1/1-2419вих-19 від 01.11.2019.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем цього наказу, позивачка звернулась з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 №1401-VIII Конституцію України доповнено статтею 131-1, відповідно до якої в Україні діє прокуратура, яка здійснює:

1) підтримання публічного обвинувачення в суді;

2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку;

3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Стаття 131-1 Конституції України вказує зокрема на те, що за новим українським конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.

Отже, Конституція України віднесла прокурорів у розділ правосуддя, змінила характер їх діяльності з загального нагляду на основну функцію кримінального обвинувачення та запровадила нові принципи в проведенні оцінювання як суддів, так і прокурорів.

У Рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р(ІІ)/2020 зазначено, що не лише структурне положення статті 131-1 Конституції України визначає нове місце прокуратури в системі державної влади України. Те, що прокуратура належить до української системи правосуддя, опосередковано випливає також із того припису Конституції України, відповідно до якого саме в системі правосуддя згідно із законом утворюються та діють органи та установи, що провадять стосовно суддів і прокурорів рівнозначно - їх добір, професійну підготовку, оцінювання та розгляд справ щодо їх дисциплінарної відповідальності (частина десята статті 131). Річ у тім, що прокурор, діючи від імені суспільства загалом, як і суддя, діючи від імені держави, при виконанні своїх професійних обов`язків на посаді має чинити справедливо й безсторонньо. Прокуророві, подібно судді, не належить виконувати професійні обов`язки за наявності приватного інтересу. На прокурора, як і на суддю, поширюються певні обмеження, обумовлені потребою забезпечити його безсторонність і доброчесність. Із професійних обов`язків прокурора випливає потреба в доборі на цю посаду таких осіб, що відповідають особливим кваліфікаційним вимогам. Вимоги до осіб, які мають намір обійняти посаду прокурора, мають бути подібними до тих, що їх висунуто до кандидатів на посаду професійного судді. Подібність професії прокурора за правилами, що застосовуються до професії судді, має поширюватись і на запровадження механізмів та процедур у питаннях професійної підготовки, оцінювання, призначення, кар`єрного зростання, дисциплінарної відповідальності, звільнення прокурорів тощо. У цьому аспекті Венеційська Комісія зазначала: «Є цілком очевидним, що система, за якої прокурори нарівні з суддями чинять відповідно до найвищих стандартів доброчесності й безсторонності, надає більшого захисту людським правам, ніж система, що покладається лише на суддів» (Доповідь про європейські стандарти щодо незалежності судової системи: частина ІІ - служба обвинувачення, CDL-AD(2010)040, § 19).

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон №1697-VII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 4 Закону №1697-VII передбачено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена статтею 16 Закону №1697-VII, є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до вимог частини третьої статті 16 Закону №1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді визначені статтею 51 Закону №1697-VII.

Черговим етапом процесу реформування прокуратури стало прийняття Верховною Радою України Закону України №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі по тексту також Закон № 113-ІХ), яким внесено зміни до кодексів та законів України не скільки щодо форми чи змісту діяльності прокуратури, а скільки щодо реформи органів прокуратури в частині кадрових питань. Встановлена Законом переатестація не має систематичного характеру, відбувається одноразово за окремим законом, є винятковою.

У Пояснювальній записці до цього законопроекту було зазначено, що він спрямований на запровадження першочергових і, багато в чому, тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури шляхом атестації чинних прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навички, на конкурсних засадах зайняти посаду прокурора у будь-якому органі прокуратури.

Отже, проведення атестації прокурорів було визначено на законодавчому рівні як умова реформування органів прокуратури, що стосувалась, зокрема, усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

За приписами пункту 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ в первісній редакції прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Пунктом 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ визначено, що положення щодо проходження прокурорами атестації, передбачені цим розділом, не поширюються на:

1) Генерального прокурора, а також прокурорів, яких після набрання чинності цим Законом призначено на адміністративні посади, передбачені пунктами 1-15 частини першої статті 39 Закону України «Про прокуратуру»;

2) осіб, які призначаються за результатами добору на посаду прокурора відповідно до пункту 20 цього розділу;

3) керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України, його першого заступника, заступника, керівників підрозділів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України, їх заступників, прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України, які займають свої посади станом на день набрання чинності цим Законом. Такі прокурори Спеціалізованої антикорупційної прокуратури переводяться на аналогічні посади до Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора;

4) осіб, яких призначено на посади першого заступника, заступника Генерального прокурора у період з 30 серпня 2019 року.

Підпунктом 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ (в первісній редакції) визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Пунктом 10 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» передбачено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Оскільки Законом №1554-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» щодо окремих аспектів дії перехідних положень», який набрав чинності 11.07.2021, внесено до розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», зокрема, пункт 7 викладено в такій редакції:

« 7. Положення щодо проходження атестації, передбаченої цим розділом, поширюються на прокурорів та слідчих органів прокуратури, які:

1) на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах;

2) на день набрання чинності цим Законом займали посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, але з поважних причин, до яких належать тимчасова непрацездатність, відпустка по догляду за дитиною, відрядження для участі в роботі інших органів на постійній основі тощо, не проходили атестацію;

3) звільнені з органів прокуратури у зв`язку з настанням підстав, передбачених підпунктами 1 і 2 пункту 19 цього розділу, щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах;

4) звільнені до набрання чинності цим Законом з органів прокуратури, щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах.

Прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 цього пункту, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.

Проходження атестації особами, зазначеними в підпункті 3 цього пункту, розпочинається з етапу, на якому було прийнято рішення про неуспішне її проходження.».

Змін також зазнали пункти 9-10 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Так, згідно з пунктом 9 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 7 цього розділу.

Пунктом 10 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» передбачено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1 - 4 пункту 7 цього розділу, мають право у строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про законодавче врегулювання Законом №1554-IX питання проходження атестації прокурорами та слідчими органів прокуратури, які, зокрема, на день набрання чинності цим Законом займали посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, але з поважних причин, до яких належать тимчасова непрацездатність, відпустка по догляду за дитиною, відрядження для участі в роботі інших органів на постійній основі тощо, не проходили атестацію.

Судом встановлено, що позивачку було звільнено відповідно до підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» з 31.10.2022 на підставі листа Генеральної прокуратури України від 01.11.2019 № 11/1/1-2419вих-19.

Підпункт 1 пункту 19 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» у редакції на момент звільнення позивачки звучить таким чином: «…установити, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1 - 4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови настання однієї з таких підстав:

1) неподання прокурором чи слідчим органів прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію...».

Суд зауважує, що останні зміни у Порядок № 221 вносились наказом Офісу Генерального прокурора від 03.09.2021 № 280.

Відповідно до пунктів 9 та 10 Порядку № 221 атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Заява, вказана у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Особа, яку за рішенням суду поновлено на посаді прокурора або слідчого прокуратури після 15 жовтня 2019 року, подає таку заяву Генеральному прокурору упродовж 5 днів після видання керівником органу прокуратури наказу про її поновлення на посаді.

Отже, до набрання чинності Законом №1554-IX перебування особи у відпустці за доглядом за дитиною (як і інші причини, передбачені у підпунктах 1-4 пункту 7 розділу 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури») було поважною причиною неподання заяви про намір пройти атестацію - у даному випадку слід наголосити на безперервності такої відпустки, право на яку виникло взагалі до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури».

Суд зауважує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України).

Конституційний Суд України в Рішенні від 18.06.2020 №5-р(ІІ)/2020 зазначив: «…однією з вимог принципу верховенства права (правовладдя) є вимога юридичної визначеності (як принцип), на що Конституційний Суд України неодноразово вказував у своїх висновках і рішеннях. Принцип юридичної визначеності є істотно важливим у питаннях ?…? дієвості верховенства права (правовладдя).

Одним зі складових елементів загального принципу юридичної визначеності є вимога (як принцип) передбачності приписів права».

У Доповіді про правовладдя, схваленій Європейською Комісією «За демократію через право» (Венеційська Комісія) на її 86-му пленарному засіданні, яке відбулося 25?26 березня 2011 року [CDL-AD(2011)003rev], указано, що «юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були зрозумілими й точними, а також, щоб їхньою метою було забезпечення передбачності ситуацій та правовідносин» (перше речення § 46).

Як зазначено в Спеціальному дослідженні Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеційська Комісія) «Мірило правовладдя», «передбачність означає не лише те, що приписи акта права мають бути передбачними за своїми наслідками: їх має бути сформульовано з достатньою чіткістю та зрозумілістю, аби суб`єкти права мали змогу впорядкувати свою поведінку згідно з ними» [CDL-AD(2016)007, пункт ІІ.В.3.58].

Тобто юридична визначеність тлумачиться як чіткість та зрозумілість у викладенні норм актів права, унаслідок чого кожна особа має впевненість у розумній стабільності норм права, передбачності ситуацій та інших юридичних наслідків застосування таких норм.

Конституційний Суд України в Рішенні від 21.07.2021 № 3-р(ІІ)/2021 зазначив, що «принцип верховенства права, зокрема така його вимога, як принцип домірності, є взаємопов`язаними фундаментальними засадами функціонування усієї юридичної системи України» (перше речення абзацу четвертого пункту 3 мотивувальної частини).

Тобто втручання держави в конституційне право можливе на підставі приписів, що відповідають вимозі юридичної визначеності, та лише за допомогою засобів, які є домірними.

У рішенні Конституційного Суду України від 01.03.2023 року № 1-р(ІІ)/2023 зазначено, що забезпечення державою належних гарантій від незаконного звільнення прокурора, діяльність якого пов`язана з функціонуванням системи правосуддя, є не лише елементом статусу прокурора, а й однією з передумов реалізації конституційного права на судовий захист. Відтак звільнення будь-якого прокурора можливе лише у порядку та на підставах, визначених законом, норми якого мають відповідати вимогам верховенства права (правовладдя), має бути спрямоване на досягнення правомірної (легітимної) мети, а застосовані при звільненні засоби мають бути домірними (пропорційними).

Конституційний Суд України враховує, що основною метою ухвалення Закону № 113 визначено створення передумов для побудови в Україні системи прокуратури, діяльність якої базується на засадах ефективності, професійності, незалежності та відповідальності, а спрямування Закону № 113 запровадження першочергових і, багато в чому, тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури у спосіб атестації прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навички, на конкурсних засадах зайняти посаду прокурора у будь-якому органі прокуратури [розділ 2 пояснювальної записки до проєкту Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (реєстр. № 1032)]. Оспорюваний припис Закону № 113 є одним зі складників спеціального порядку звільнення прокурорів для подальшого «кадрового перезавантаження» органів прокуратури.

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України на підставі Конституції України, юридичних позицій Конституційного Суду України та приписів міжнародних актів права дійшов висновку, що мета ухвалення оспорюваного припису Закону № 113 у цілому є правомірною.

Водночас, у рішенні від 20.06.2019 № 6-р/2019 Конституційний Суд України зазначив, що «…кожна особа влаштовує своє життя з усвідомленням того, що правове регулювання вимагає стабільності й органи державної влади не можуть свавільно вносити зміни, які порушують засадничі принципи права. Отже, очікування індивіда у зв`язку зі зміною законодавчого регулювання є правомірними, якщо вони є розумними та існує можливість заподіяння шкоди від порушення таких очікувань.».

Конституційний Суд України в означеному рішенні підкреслює, що під час правового регулювання суспільних відносин, пов`язаних зі здійсненням, зокрема, соціальної політики, у зв`язку з прийняттям нових законів або внесенням змін до чинних органи державної влади мають надавати особам можливість адаптуватися до нової правової ситуації, щоб їх законні очікування були захищені. Таким чином, законні очікування як складова принципу верховенства права є одним із основних критеріїв конституційної оцінки норм права.

В свою чергу, у взаємозв`язку пунктів 7, 9 та 10 Закону №1554-IX та пунктів 9, 10 Порядку №221 можна дійти висновку, що оскільки строк подання заяви (до 15.10.2019) в момент набрання цими змінами законної сили вже закінчився, будь-яких нових строків ані Закон, ані Порядок не містить, єдиною законною підставою звільнити особу на підставі підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» означеного Закону після 11.07.2021 (дата набрання чинності змінами) є факт неподання такою особою заяви після того, як відпали поважні причини непроходження атестації (неподання відповідної заяви).

Такими причинами, на переконання суду, є дата, з якої відпадуть поважні причини неподання заяви про проходження атестації, тобто, у межах спірних відносин дата виходу позивачки із відпустки по догляду за дитиною.

В іншому випадку нівелюється можливість подання особами, визначеними у пункті 7 розділу ІІ «Прикінцевих і перехідних положень», зокрема і позивачкою, незалежно від причин їх неподання до 15.10.2019, таких заяв, оскільки на наступний день після набрання Законом №1554-ІХ законної сили всі ці особи підлягали звільненню, так як строк подання заяв закінчився ще 15.10.2019.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для звільнення позивачки став лист Генеральної прокуратури України від 01.11.2019 № 11/1/1-2419вих-19, про що зазначено у спірному наказі про звільнення.

Водночас, Київська міська прокуратура жодним чином не обґрунтувала підстави звільнення позивачки саме 31.10.2022, а не після надходження листа Генеральної прокуратури України від 01.11.2019 № 11/1/1-2419вих-19.

Матеріалами справи підтверджено, що наказом Прокуратури міста Києва від 18.05.2018 №944к позивачці надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 21.05.2018 по 02.03.2020 включно.

Наказом Прокуратури міста Києва від 16.10.2018 ОСОБА_1 вважається такою, що приступила до виконання своїх службових обов`язків з 17.10.2018 у зв`язку з виходом із відпустки по догляду за дитиною.

З листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» від 28.12.2022 №1997 вбачається, що позивачці у період з 15.10.2019 по 20.10.2019 було оформлено листок непрацездатності серії АДХ №433877, що підтверджується витягом з журналу реєстрації листків непрацездатності.

Наказом Прокуратури міста Києва від 21.10.2019 №2260к позивачці надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 21.10.2019 до 02.03.2020.

Наказом Прокуратури міста Києва від 25.02.2020 №400к позивачці надано відпустку для догляду за дитиною без збереження заробітної плати з 03.03.2020 до 02.09.2020 включно, яку було продовжено до 02.03.2021 наказом від 18.08.2020 №1702к, до 22.08.2021 наказом від 19.02.2021 №245к, до 02.03.2022 наказом від 17.08.2021 №2301к, до 02.09.2022 наказом від 02.03.2022 №356к. Останній наказ про надання відпустки для догляду за дитиною датований 02.09.2022 №1520к і наданий до 02.03.2023 включно.

Тобто, у період з 15.10.2019 по 20.10.2019 позивачка була тимчасово непрацездатна, а з 21.10.2019 по дату звільнення перебувала у відпустці по догляду за дитиною.

Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів дослідження відповідачем обставин тимчасової непрацездатності позивачки, а також її перебування у відпустці по догляду за дитиною на предмет безперервності з дати набрання чинності положеннями Закону №113-ІХ в частині подання заяви про переведення на посаду прокурора обласної прокуратури та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію, та, як наслідок, виникнення у неї обов`язку подання такої заяви у період перебування її у відпустці по догляду за дитиною.

В свою чергу, відсутність у Законі №113-ІХ (до набрання чинності Законом №1554-IX) правового регулювання порядку та строків подачі заяви про переведення на посаду прокурора обласної прокуратури та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію прокурором під час перебування у відпустці за доглядом за дитиною, на переконання суду, є поважною причиною неподання позивачкою заяви про намір пройти атестацію до моменту, коли б у неї відпали обставини поважності неподання такої заяви, тобто, до моменту виходу її із відпустки по догляду за дитиною.

У даному випадку слід наголосити на безперервності такої відпустки, право на яку виникло до прийняття Закону №1554-ІХ, внаслідок чого, керуючись принципом правової визначеності, у позивачки були законні очікування на можливість подачі заяви про переведення на посаду прокурора обласної прокуратури та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію прокурором після закінчення відпустки по догляду за дитиною, яка, виходячи з наказу від 02.09.2022 №1520к, була надана позивачці до 02.03.2023 включно.

Проте, спірним наказом від 31.10.2022 №1858к позивачку було звільнено з 31.10.2022, тобто у період перебування її у безперервній відпустці по догляду за дитиною.

Суд зауважує, що положеннями законів №113-ІХ та №1697-VII станом на дату набрання чинності Законом №113-ІХ питання звільнення жінок, які мають дітей віком до 6 років та перебувають у відпустці по догляду за дитиною, не було врегульовано, наслідком чого є застування положень трудового законодавства у цій частині, які не є спеціальними відносно прокурорів.

Частиною третьою статті 184 КЗпП України визначено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Суд зазначає, що Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

В свою чергу, особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», визначає Закон України від 15.03.2022 № 2136-IX (далі по тексту також Закон № 2136-IX).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 2136-IX у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Водночас, звільнення позивачки спірним наказом від 31.10.2022 №1858к з 31.10.2022 здійснено в порушення законодавчо встановлених під час дії воєнного стану гарантій, наслідком чого є задоволення позовних вимог у цій частині шляхом визнання його протиправним та скасування.

Положеннями спеціального законодавства, а саме, нормами Закону України «Про прокуратуру», не врегульовано процедуру поновлення на посаді прокурора в разі його незаконного звільнення.

Отже, з метою ефективного відновлення порушених прав позивачки та уникнення декларативності судового рішення суд повинен застосувати до спірних правовідносин окремі положення Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Правова позиція з цього приводу є усталеною у судовій практиці, зокрема в постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 у справі № 21-484а14, постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 823/5361/15, 16.05.2019 у справі № 820/10744/15 та 11.06.2020 у справі № 816/1895/18.

Крім того, враховуючи висновки Верховного Суду, висловлені у постанові від 12.07.2022 у справі № 640/23035/19, суд зазначає, що установа - Прокуратура міста Києва, з якої позивачку звільнили, змінила своє найменування і її поновлення на посаді у Прокуратурі міста Києва, яка уже перейменована, тобто якої фактично не існує, не відповідатиме принципу верховенства права і призведе до ілюзорного захисту прав без їх реального і фактичного відновлення.

Водночас умовою для переведення на посаду у Київську міську прокуратуру згідно із пунктом 18 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113-ІХ є успішне проходження прокурором атестації.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачка підлягає поновленню на посаді начальника відділу ювенальної юстиції прокуратури міста Києва, поклавши обов`язок виконання рішення суду в цій частині та поновлення на посаді на Київську міську прокуратуру.

При цьому, судом відхиляються твердження позивачки щодо відсутності повноважень у керівника Київської міської прокуратури на винесення спірного наказу, оскільки відповідно до пункту 19 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ керівникам регіональних (обласних) прокуратур надано повноваження на звільнення прокурорів, зокрема і прокурорів, які у встановлений строк не подали заяви до Генерального прокурора про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Щодо доводів позивачки про наявність чітких підстав для звільнення прокурора, передбачених статтею 51 Закону №1697-VII та відсутності підстав для застосування до неї положень Закону №113-ІХ, суд зазначає таке.

Порівнюючи співвідношення правових норм Закону №1697-VII і Закону №113-ІХ, які визначають загальні підстави і умови, за яких можливе звільнення прокурорів, можна сказати, що вони не суперечать одна одній, кожна з них претендує на відповідне застосування для врегулювання певного аспекту правовідносин.

Існування Закону №1697-VII та Закону № 113-ІХ, які претендують на застосування до спірних правовідносин, прийняті в різний час.

Закон №1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, прийнятий 14.10.2014 (набрав чинності 15.07.2015), а Закон №113-ІХ, положення якого передбачають реалізацію першочергових заходів із реформи органів прокуратури, прийнятий 19.09.2019 (набрав чинності 25.09.2019, крім окремих його приписів, що не мають значення для цієї справи). Тобто, Закон №113-ІХ який визначає способи і форми правового регулювання спірних правовідносин, набрав чинності у часі пізніше.

Оскільки Закон №113-ІХ визначає першочергові заходи із реформи органів прокуратури, то він є спеціальним законом до спірних правовідносин, а тому ч.1 ст. 51 Закону №1697-VII, який визначає загальні підстави для звільнення, не є застосовним в межах спірних правовідносин.

З урахуванням означеного доводи позивачки у цій частині відхиляються судом.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16 зазначила, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, а законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Верховний Суд у справі № 752/1880/19 (постанова від 3 лютого 2021 року) на підставі системного аналізу та тлумачення положень статті 235 КЗпП України прийшов до висновку що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції.

Аналіз положень КЗпП України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника.

Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, упродовж якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати.

Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню.

Склад трудового майнового правопорушення утворюють його елементи, що одночасно є умовами матеріальної відповідальності роботодавця, а саме: неналежне виконання роботодавцем своїх трудових обов`язків (протиправні дії або бездіяльність); наявність майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати; причинний зв`язок між неналежним виконанням роботодавцем трудових обов`язків і заподіяною шкодою; вина роботодавця.

Як висновок у постанові Верховного Суду від 3 лютого 2021 року зазначено, що для притягнення роботодавця до матеріальної відповідальності необхідні усі чотири вищезазначені умови.

Суд звертає увагу на те, що на момент звільнення позивач перебувала у відпустці для догляду за дитиною без збереження заробітної плати з 03.09.2022 по 02.03.2023 згідно з наказом Київської міської прокуратури від 02.09.2022 №1520к.

Відповідно до частини першої статті 84 КЗпП України у випадках, передбачених статтею 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати.

Стаття 25 Закону України «Про відпустки» містить перелік випадків коли відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку.

Відповідно до пункту 3 частини першої даної статті така відпустка надається матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 та частині першій статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Частиною сьомою статті 179 КЗпП України також передбачено, що у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов`язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Таким чином, позивач станом на час звільнення не працювала, а перебувала у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною.

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - Суд, ЄСПЛ) від 1 червня 2014 року у справі «Федоренко проти України» (заява №25921/02), Суд констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (параграф 74 рішення від 2 березня 2005 року ЄСПЛ у справі «MALTZAN and Others v. Germany»). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Отже, в основі правомірних очікувань має бути безумовне право позивача на певне «майно», яке слід розуміти як автономне поняття ЄСПЛ.

Водночас, з урахуванням перебування позивача з 03.09.2022 у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, позовна вимога про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у спірних правовідносинах не має достатнього підґрунтя. Позивач не мала законних очікувань на отримання заробітної плати під час перебування у відпустці без збереження заробітної плати. Незважаючи на незаконність звільнення та позитивне вирішення судом вимоги про поновлення на посаді, вимога про оплату вимушеного прогулу є необґрунтованою.

Таким чином, у суду відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача нарахувати і виплати позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, зважаючи на те, що вимушеного прогулу у позивача не було, а був період перебування у відпустці без збереження заробітної плати за бажанням працівника, що надається роботодавцем в обов`язковому порядку.

Верховний Суд у постанові від 22 липня 2020 року (справа №817/1311/16), відмовляючи у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходив з того, що слушними є аргументи касаційної скарги з приводу того, що суд апеляційної інстанції безпідставно стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 липня 2016 року по 21 вересня 2017 року, незважаючи на те, що позивач з 27 липня 2015 року по 5 червня 2018 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, яка за змістом статті 179 КЗпП України і статей 18, 21 Закону України «Про відпустки» надається без збереження заробітної плати.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги про стягнення з Київської міської прокуратури середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 21 квітня 2021 року у справі №520/2105/19.

Таким чином, позов слід задовольнити частково.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положенням частини першої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

З наведеної норми вбачається, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Отже, розподілу підлягає навіть кредиторська заборгованість позивача перед адвокатом зі сплати витрат на професійну правничу допомогу, надання якої підтверджується відповідними доказами.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 85211544) та постанові від 20.12.2019 у справі №903/125/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 86504028).

Відповідно до положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною шостою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний з позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 у справі №810/4749/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 76397938).

При цьому, з імперативних положень частини шостої статті 134 КАС України вбачається, що зменшити розмір витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність суд може виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про це. Отже, за відсутності такого клопотання суд не може надавати оцінку співмірності витрат на правничу допомогу за власною ініціативою, а лише перевіряє, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії», заява №34884/97, п.30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Водночас, надання такої оцінки можливо, виходячи з аналізу частини шостої статті 134 КАС України, виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.12.2019 у справі №520/1849/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 86504176).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI (далі по тексту - Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Статтею 19 Закону №5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом встановлено, що між позивачкою (замовник) та Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Вокс Легум» (виконавець) укладено договір про надання професійної правничої допомоги від 19.12.2022 б/н, за умовами якого виконавець зобов`язується за завданням замовника протягом дії даного договору надавати за винагороду замовнику чи визначеним замовником особам, професійну правничу допомогу, а замовник зобов`язується оплатити вартість наданої виконавцем професійної правничої допомоги в тому обсязі та на тих умовах, що закріплені за взаємною згодою сторін у даному договорі. Виконавець зобов`язується надавати професійну правничу допомогу замовнику у формі оскарження незаконного звільнення в порядку адміністративного судочинства, а саме: вивчення ситуації замовника; дослідження первинних документів; збір додаткових доказів та направлення адвокатських запитів, підготовка та оформлення позовної заяви, заяв по суті справи та клопотань з їх подальшим направленням до адміністративного суду, а також участь у судових засідання, у випадку, якщо справа розглядається у загальному позовному провадженні. Предмет цього договору може бути розширений за взаємною згодою сторін або уточнений в інших частинах цього договору та/або в додатках до цього договору. Цей договір містить стандартні умови надання виконавцем професійної правничої допомоги. Будь-які інші додаткові (конкретизовані) умови даного договору, оформлені сторонами у вигляді окремих додатків, доповнень, замовлень, шляхом обміну листами, телеграмами, будуть невід`ємною частиною даного договору з моменту їх оформлення сторонами у відповідності до чинного українського законодавства та умов договору.

Положеннями статті 4 означеного договору визначено, що питання, щодо яких надається професійна правнича допомога за договором, формулюються замовником шляхом формування замовлення.

Відповідно до статті 7 договору вартість юридичних послуг, надання яких передбачено договором, визначена та погоджена сторонами у Додатку №1 цього договору та здійснюється шляхом 100% передплати від вартості погодженої сторонами у Додатку №1 до договору, але не пізніше першого судового засідання.

Відповідно до додатку №1 до договору від 19.12.2022 б/н загальна вартість наданих послуг склала 29000,00 грн, з яких 5000 грн першочергові дії (вивчення ситуації клієнта; дослідження первинних документів; збір додаткових доказів та направлення адвокатських запитів); 12000 грн підготовка та оформлення позовної заяви, її направлення до адміністративного суду; 8000 грн підготовка інших процесуальних документів в ході судового розгляду справи (заяви по суті справи та клопотання); 4000 грн участь у судових засіданнях, у випадку якщо справа розглядається у загальному позовному провадженні. Інші дії спрямовані на забезпечення реалізації прав замовника.

Відповідно до поданого позивачкою замовлення на надання правової допомоги б/н від 19.12.2022 остання просить Адвокатське об`єднання «Юридична фірма «Вокс Легум» надати правову допомогу у формі оскарження незаконного звільнення в порядку адміністративного судочинства, а саме: вивчення ситуації та дослідження первинних документів; збір додаткових доказів та направлення адвокатських запитів; підготовка та оформлення позовної заяви, заяв по суті справи та клопотань з їх подальшим направленням до адміністративного суду; участь у судових засідання, у випадку, якщо справа розглядається у загальному позовному провадженні, та інші дії, спрямовані на забезпечення реалізації прав замовника.

31 липня 2023 року сторонами підписано акт виконання робіт по договору про надання професійної правничої допомоги, в якому зазначено, що виконавець у період з 19.12.2022 по 31.07.2023 надав замовнику юридичні послуги, а замовник прийняв юридичні послуги.

Фактично надані послуги та виконані дії відповідно до умов договору та додатку №1 до договору:

1) дослідження первинних документів клієнтів, вивчення ситуації клієнта та релевантної судової практики - 2 години, що складають 5400,00 грн;

2) підготовка та направлення адвокатського запиту до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району міста Києва - 0,75 години, що складає 1700,00 грн;

3) підготовка та направлення адвокатського запиту Київської міської прокуратури - 0,75 години, що складає 1700,00 грн;

4) прибуття до Київської міської прокуратури та ознайомлення з матеріалами особової справи замовника у приміщенні Київської міської прокуратури - 1,5 години, що складають 4050,00 грн;

5) підготовка та оформлення адміністративного позову, формування додатків до нього та їх направлення - 5 годин, що складає 13500,00 грн;

6) ознайомлення із відзивом на адміністративний позов, поданий Київською міською прокуратурою, та додатками до нього - 1 година, що складає 2700,00 грн;

7) ознайомлення із клопотаннями поданими Київською міською прокуратурою - 0,5 години, що складає 1350,00 грн;

8) підготовка та оформлення відповіді на відзив, разом із запереченнями на клопотання та їх направлення - 2,5 години, що складає 6750,00 грн.

Всього вартість наданих послуг та виконаних дій складає 37150,00 грн. Вартість послуг згідно додатку №1 до договору складає 29000 грн. Всього до сплати 29000,00 грн.

Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Вокс Легум» виставлено позивачці рахунок на оплату від 19.12.2022 №44 на суму 17000,00 грн та від 24.07.2023 №60 на суму 12000,00 грн.

Оплата здійснена у порядку безготівкового розрахунку, про що свідчать платіжні доручення від 21.12.2022 на суму 17000,00 грн та від 28.07.2023 на суму 12000,00 грн.

Відповідач, заперечуючи проти заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, зазначив, що розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню, оскільки у додатку №1 (протокол погодження ціни) до договору від 19.12.2022 б/н зазначено такі послуги як підготовка інших процесуальних документів в ході судового розгляду справи (заяви по суті та клопотання) та їх вартість 8000 грн, а також участь у судових засіданнях, у випадку, якщо справа розглядається у загальному позовному провадженні, інші дії, спрямовані на забезпечення реалізації прав замовника 4000 грн. Проте, фактично такі послуги позивачці не надавались.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, через призму критеріїв, встановлених частиною п`ятою статті 134 КАС України, та враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, суд доходить висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді першої інстанції.

Суд зазначає, що при зменшенні витрат на правову допомогу суд враховує: чи є достатньої складною дана справа; яка кількість епізодів правовідносин підлягала дослідженню та правовому аналізу; чи значний обсяг законодавства регулює правовідносини, що склалися; чи наявна та чи є усталеною практика розгляду судами подібних спорів; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі №910/20852/20.

Суд зазначає, що дана справа не є достатньо складною та по суті стосувалася надання оцінки правомірності дій відповідача щодо звільнення позивачки. Означена справа складається з одного епізоду, який підлягав дослідженню та правовому аналізу, а саме, підстав звільнення із займаної посади. Обсяг нормативного регулювання спірних правовідносин також не є значним та зводиться до Законів №№1697, 113, 1554, КЗпП України та Порядку №221. Практика щодо розгляду судами подібних спорів є сталою.

Жодних додаткових джерел права адвокату не потрібно було досліджувати.

У свою чергу, підтвердженими є надані позивачці такі послуги, узгоджені додатком №1 до договору від 19.12.2022 б/н, першочергові дії (вивчення ситуації клієнта; дослідження первинних документів; збір додаткових доказів та направлення адвокатських запитів) на суму 5000 грн; підготовка та оформлення позовної заяви, її направлення до адміністративного суду на суму 12000 грн.

Щодо погодженої договірної ціни на такі послуги як підготовка інших процесуальних документів в ході судового розгляду справи (заяви по суті справи та клопотання) на суму 8000 грн, суд зауважує, що представником позивача після відкриття провадження в адміністративній справі було складено наступні процесуальні документи: заява про ознайомлення з матеріалами справи, відповідь на відзив та заява про стягнення судових витрат.

В акті виконаних робіт означені послуги відображено як ознайомлення із відзивом на адміністративний позов, поданий Київською міською прокуратурою, та додатками до нього - 1 година, що складає 2700,00 грн; ознайомлення із клопотаннями поданими Київською міською прокуратурою - 0,5 години, що складає 1350,00 грн; підготовка та оформлення відповіді на відзив, разом із запереченнями на клопотання та їх направлення - 2,5 години, що складає 6750,00 грн. Загальна вартість послуг 10800,00 грн.

Водночас, суд зауважує про те, що доводи, викладені у відповіді на відзив, є аналогічними викладеним у позовній заяві. Заява про ознайомлення з матеріалами справи не є документом, який вимагає значного обсягу часу для її складення. Складення заяви про стягнення судових витрат не було відображено в акті наданих послуг.

В свою чергу, участь у судових засіданнях, у випадку якщо справа розглядається у загальному позовному провадженні та інші дії спрямовані на забезпечення реалізації прав замовника, загальна вартість яких визначена у розмірі 4000 грн, не підтверджені документально (враховуючи розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання), а тому не підлягають відшкодуванню.

З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи та виходячи з конкретних обставин справи, а також приймаючи до уваги часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат позивачки на професійну правничу допомогу та про необхідність покладення на відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених нею, в розмірі 10000 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Київської міської прокуратури від 31.10.2022 №1858к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу ювенальної юстиції прокуратури міста Києва та органів прокуратури.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу ювенальної юстиції прокуратури міста Києва з 01.11.2022.

4. В іншій частині в позові відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 10000,00 грн (десять тисяч грн 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Київської міської прокуратури (ідентифікаційний код 02910019, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9).

6. Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу ювенальної юстиції прокуратури міста Києва з 01.11.2022.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.