Справа № 120/6974/24
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2024-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

19 вересня 2024 р. Справа № 120/6974/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

судді Яремчука Костянтина Олександровича,

за участі секретаря судового засідання Гепфель Анастасії Андріївни,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Горбатюка Валерія Володимировича,

представника відповідача Бурака Анатолія Валентиновича,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні заяву відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального територіального управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального територіального управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у справі № 120/11416/23, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року, частково задоволено її позов до Центрально-Західного міжрегіонального територіального управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів. Зокрема рішенням суду поновлено позивачку на посаді завідувача сектору менеджменту активів Центрально-Західного міжрегіонального територіального управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів з 18 липня 2023 року. В цій частині рішення суду допущено до негайного виконання.

Отже, на виконання цього судового рішення ОСОБА_1 слід було поновити на посаді негайно, тобто одразу після його постановлення.

Проте відповідач поновив позивачку на посаді завідувача сектору менеджменту активів Центрально-Західного міжрегіонального територіального управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів лише 28 лютого 2024 року, що свідчить про невчасне виконання судового рішення.

Як зазначає позивачка далі, відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відтак, на думку позивачки, слід зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на її користь середній заробіток за час затримки виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у справі № 120/11416/23 за період з 31 січня 2024 року по 28 лютого 2024 року включно.

Разом із позовом позивачкою подано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою суду від 03 червня 2024 року відмовлено в поновленні строку звернення до адміністративного суду з огляду на те, що такий строк не пропущено, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

10 червня 2024 року представником відповідача подано до суду заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, у якій йшлося про необхідність розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 20 червня 2024 року клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження задоволено та призначено підготовче засідання.

04 липня 2024 року відповідачем подано до суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду. Така заява обгрунтована тим, що предметом оскарження у цій справі визначено протиправну бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у справі № 120/11416/23 за період з 31 січня 2024 року по 28 лютого 2024 року включно.

Разом із тим, як зазначає відповідач, структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з: 1) основної заробітної плати (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців); 2) додаткової заробітної плати (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); 3) інших заохочувальних та компенсаційних виплат (виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми).

Відтак, на думку відповідача, за змістом згадуваних вище норм середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Як вказує відповідач далі, стаття 21 Закону України «Про оплату праці» визначає виключні підстави, яким визначено право працівника на оплату праці. Відповідно до положень цієї статті єдиною підставою для оплати праці є укладений трудовий договір. Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 Кодексу законів про працю України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 Кодексу законів про працю України). Відповідно до абзацу четвертого статті 24 Кодексу законів про працю України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця.

Таким чином, на думку відповідача, до моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі звільненого працівника, що оформлюється наказом чи розпорядженням роботодавця, трудові правовідносини не виникають. У зв`язку з цим виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Середній заробіток за час вимушеного прогулу не кваліфікується як плата за виконану роботу (заробітна плата).

При цьому відповідно до фактичних обставин справи трудові відносини між позивачкою та відповідачем виникли після поновлення її на посаді, а саме шляхом видання наказу Центрально-західного міжрегіонального територіального управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів № 17/06 від 28 лютого 2024 року «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 », тобто тільки з 28 лютого 2024 року. До цього часу відповідно до вищевикладеного нормативного обґрунтування між позивачкою і відповідачем не існувало трудових правовідносин і, відповідно, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу не може вважатись заробітною платою, оскільки не витікає з трудового договору як підстави для виплат.

Відтак відповідач вважає, що, оскільки позовна заява містить вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у справі № 120/11416/23, а середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, тому до позивачки не застосовуються пільги, встановлені положенням пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого позивачі звільняються від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати.

Таким чином, на думку відповідача, позивачка зобов`язана сплатити судовий збір відповідно до розмірів ставок судового збору, визначеного Законом України «Про судовий збір». Водночас, звертаючись до суду із цим позовом, позивачкою не сплачено судовий збір у передбаченому чинним законодавством розмірі, а тому, на переконання відповідача, позовну заяву слід залишити без розгляду.

Окремо у поданій заяві відповідач вказав на недотримання позивачкою пунктів 3 та 9 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України (не надано обгрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивачки, а також не зазначено ціни позову та не надано обгрунтований розрахунок суми, що стягується), що, на його думку, додатково вказує на наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

При цьому у заяві містяться посилання на приписи пункту 7 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статей 160, 161 цього Кодексу.

За наведених обставин відповідач наполягає на залишенні позову без розгляду.

28 серпня 2024 року відповідачем подано до суду доповнення до заяви про залишення позову без розгляду, у якій вказав, що позивачкою в позові заявлено три позовні вимоги, а саме:

визнати протиправною діяльність Центрально-західного міжрегіонального територіального управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, що полягала у невиконанні рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у справі № 120/11416/23 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача Сектору менеджменту активів Центрально-західного міжрегіонального територіального управління АРМА за період з 31 січня 2024 року до 28 лютого 2024 року, включно;

зобов`язати Центрально-західне міжрегіональне територіальне управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у справі № 120/11416/23 за період з 31 січня 2024 року до 28 лютого 2024 року, включно;

стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати.

Проте за жодну із заявлених позовних вимог позивачкою не сплачено судовий збір, у зв`язку із чим відповідач просить позовну заяву залишити без розгляду.

Також 28 серпня 2024 року відповідачем подано до суду клопотання про застосування строків позовної давності, у якому зазначено, що в ухвалі про відкриття провадження в адміністративній справі від 03 червня 2024 року суд ототожнив два абсолютно різних поняття, а саме: середній заробітку за час затримки виконання судового рішення та середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На думку відповідача, вказані виплати за своєю природою є абсолютно не тотожними поняттями, оскільки середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника на відміну від середнього заробітку за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд. Так, відповідно до пункту 55 постанови Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 1340/4393/18 (адміністративне провадження № К/9901/18688/20) суд дійшов висновку, що враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина п`ята статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, як зазначає відповідач далі, Верховний Суд у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 1340/4393/18 зазначив, що строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Водночас Вінницьким окружним адміністративним судом у справі № 120/6102/24 встановлено, що рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у справі № 120/11416/23 про поновлення позивача на посаді було виконано роботодавцем 28 лютого 2024 року, що підтверджується наказом від 28 лютого 2024 року № 17/06.

Таким чином, на думку відповідача, місячний строк у даному випадку слід обчислювати з часу видачі наказу про поновлення на роботі, тобто з 29 лютого 2024 року, та закінчується 28 березня 2024 року.

При цьому відповідно до фактичних обставин справи позивачка звернулася з позовною заявою про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду 28 травня 2024 року, тобто з пропуском місячного строку, передбаченого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас відповідно до положень статей 122 та 123 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За наведених вище обставин, на переконання відповідача, наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду ще й з підстав недотримання позивачкою строку звернення до адміністративного суду.

В ході підготовчого судового засідання 19 вересня 2024 року представник відповідача підтримав подану заяву про залишення позову без розгляду з підстав, що наведені у таких.

Натомість, позивачка та її представник заперечували проти задоволення заяви про залишення позову без розгляду. Зокрема представник позивачки вказав на те, що Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено подання заяви та клопотання про залишення позову без розгляду, посилаючись при цьому на приписи частини 2 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву; відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Оскільки наведеною нормою не передбачена можливість подання відповідних заяв та клопотань, тому такі могли бути викладені у відзиві на позов. Окрім того, на думку представника відповідача, суд дійшов обгрунтованого висновку в ухвалі про відкриття провадження у справі про дотримання позивачкою строку звернення до адміністративного суду.

Розглянувши заяву відповідача про залишення позову без розгляду, що підтримана представником відповідача в ході підготовчого засідання, а також заслухавши думку представника позивачки з приводу такої заяви, суд зважає на таке.

Зміст поданої відповідачем заяви зводиться до того, що, на його думку, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення не є складовою частиною заробітної плати, а тому за подання позовної заяви позивачці слід було сплатити судовий збір в належному розмірі, а також подати позов в межах місячного строку звернення до адміністративного суду, передбаченого частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Окрім того, поданий позивачкою позов, як стверджує відповідач, не відповідає й іншим вимогам процесуального закону.

Проте, надавши правову оцінку усім доводам відповідача, суд дійшов висновку, що подана заява є безпідставними та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Так, спір у цій справі виник у зв`язку із затримкою виконанням відповідачем рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у справі № 120/11416/23 про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Про правову природу середнього заробітку у разі затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі йшлося у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 01 лютого 2024 року у справі № 580/4249/20.

Суд касаційної інстанції у згаданій постанові виснував (дослівно):

"Визначаючи природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу в аспекті застосування статті 233 КЗпП України, якою визначені різні строки звернення до суду з позовами про стягнення заробітної плати та про захист трудових прав, не пов`язаних із оплатою праці, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 зазначила, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. За цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій, має безумовне право на отримання заробітної плати.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Отже, позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду не надавала безпосередньої оцінки природі середнього заробітку у разі затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі, адже вказана справа стосувалася, передусім, розмежування середнього заробітку, передбаченого статтею 235 КЗпП України (за вимушений прогул), та статтею 117 КЗпП України (за нездійснення розрахунку при звільненні) для цілей застосування статті 233 КЗпП України.

Водночас висновки, викладені у вказаній постанові, свідчать про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) та середній заробіток у разі затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України) мають однакову природу, адже обидві статті гарантують працівникові оплату праці за час, протягом якого він з вини роботодавця не працював: у першому випадку - у зв`язку з незаконним звільненням, у другому - із зволіканням виконання рішення суду про поновлення на роботі".

Такі висновки неодноразово підтримані Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду, зокрема у постановах від 04 серпня 2022 року у справі № 380/6129/20, від 03 травня 2023 року у справі № 280/4125/21, від 10 серпня 2023 року у справі № 380/19504/21, від 01 лютого 2024 року у справі № 580/4249/20 та ряду інших.

Таким чином, підсумувавши, слід зауважити, що середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток у разі затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі мають однакову природу, адже є гарантією на оплату праці за час, протягом якого працівник з вини роботодавця не працював.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом враховано наведені вище висновки суду касаційної інстанції, а тому доводи відповідача про те, що середній заробіток у разі затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі не є заробітною платою слід визнати помилковими та такими, що не узгоджуються із наведеними вище висновками Верховного Суду.

Відтак твердження відповідача про необхідність сплати судового збору за подання позовної заяви у такому спорі є безпідставними, адже відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, відсутні підстави для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з несплатою позивачкою судового збору, оскільки остання звільнена від сплати такого відповідно до згаданого Закону.

Не заслуговують також на увагу доводи відповідача щодо недотримання позивачкою строку звернення до адміністративного суду з огляду на таке.

Особливості строків звернення до адміністративного суду врегульовані статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною 2 якої передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина 3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

Разом із тим положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містять норм, які б врегульовували особливості звернення до суду осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Такі відносини врегульовано Кодексом законів про працю України, відповідно до частин 1 та 2 статті 233 якого працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Таким чином, частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України встановлено строк звернення до суду у справах про звільнення (місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення) та у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні (тримісячний строк з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні).

Так, предметом оскарження у цій справі визначено протиправну, на думку позивачки, бездіяльність відповідача щодо невчасного виконання судового рішення в частині поновлення на посаді та, як наслідок, невиплати середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Відтак спір стосується невиплати позивачці середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, що, як зазначалося судом вище, є спором про заробітну плату.

За змістом статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

При цьому строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні становить три місяці з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Як свідчать матеріали адміністративної справи, позивачку 08 травня 2024 року звільнено із займаної посади та 08 травня 2024 року з нею проведено розрахунок.

Отже, саме після проведеного розрахунку 08 травня 2024 року та у зв`язку із невиплатою середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення позивачці стало відомо про порушення її прав, а тому саме з 09 травня 2024 року в даному випадку слід обчислювати строк звернення до адміністративного суду, а кінцевою датою подання такого позову є 09 липня 2024 року, оскільки в даному випадку слід застосовувати статтю 233 КЗпП України, а не приписи частини 5 статті 122 КАС України, як про те помилково вказує відповідач.

Водночас до суду з позовом ОСОБА_1 звернулася 28 травня 2024 року, тобто в межах тримісячного строку звернення до адміністративного суду, що вказує на відсутність підстав для задоволення поданої відповідачем заяви про залишення позову без розгляду з підстав недотримання строку звернення до адміністративного суду.

Щодо доводів відповідача про недотримання позивачкою пунктів 3 та 9 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в частині незазначення ціни позову та ненадання обґрунтованого розрахунку суми, що стягується, а також незазначення в позовній заяві обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, її інтересів, то варто зазначити наступне.

Так, згідно з пунктом 3 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в позовній заяві зазначаються зазначення ціни позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до пункту 9 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в позовній заяві, що стосується оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, зазначаються обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Суд зауважує, що в силу приписів пункту 3 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України ціна позову, а також обґрунтований розрахунок суми, що стягується, зазначаються лише у випадку, якщо позов містить вимогу майнового характеру.

Натомість, зміст позову свідчить про те, що позивачкою заявлено вимогу немайнового характеру, оскільки така вимога не містить грошового вираження.

Відтак вимога щодо визнання протиправною бездіяльності щодо невиконання судового рішення про поновлення на роботі та вимога щодо зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки виконання судового рішення співвідносяться між собою як основна та похідна та є однією вимогою немайнового характеру.

Тому доводи відповідача щодо необхідності зазначення у поданій позовній заяві ціни позову, а також надання разом із позовом обґрунтованого розрахунку суми, що стягується, є необгрунтованими.

Окрім того, при відкритті провадження у адміністративній справі судом не встановлено, що у позовній заяві не наведено обґрунтування порушення оскаржуваною бездіяльністю відповідача прав позивачки, адже такий позов містить як фактичні підстави позову, так і нормативні.

За наведених вище обставин суд доходить висновку, що подана відповідачем заява про залишення позову без розгляду задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 122, 160, 240, 242, 248, 256 КАС України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви про залишення позовної заяви без розгляду відмовити.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович