Справа № 520/26628/24
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

з питання забезпечення позову

23 вересня 2024 року справа № 520/26628/24

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши заяву представника позивача про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до ІНФОРМАЦІЯ_1 про: 1) визнання протиправними дій посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 , як структурного підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 , які виразились у прийнятті рішення про відмову позивачу у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; 2) скасування рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 , як структурного підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 , про відмову у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ; 3) зобов`язання посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 , як структурного підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації від 22.07.2024 та надати позивачу відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років,

встановив:

Позов надійшов до суду 23.09.2024р. (сформовано в системі "Електронний суд" 22.09.2024р.).

Разом з позовом 23.09.2024р. до суду від представника заявника надійшла заява про забезпечення позову, в якій позивач просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом винесення судом окремої ухвали про призупинення процедури мобілізації позивача (призову на військову службу позивача під час мобілізації) та призупення дії рішення від 19.09.2024 про відмову позивачу у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років до набуття законної сили рішення по справі.

Дана вимога обґрунтована доводами про те, що до прийняття рішення про відмову позивачу у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років позивач не підлягав мобілізації у зв`язку з чим подав заяву на відстрочку від мобілізації. Винесення судом ухвали про призупинення процедури мобілізації позивача (призову на військову службу позивача під час мобілізації) та призупення дії рішення від 19.09.2024 про відмову позивачу у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ є необхідним для забезпечення прав позивача та недопущення їх порушення у разі задоволення позовної заяви судом.

Вирішуючи юридичну долю указаного процесуального документа, суд виходить з таких підстав та мотивів.

За викладеними у позові твердженнями заявник народився - 17.08.1984р.; належить до громадянства України; документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 ; протягом періоду часу 16.11.2005р.-17.10.2006р. проходив військову службу за призовом у штаті Військової частини НОМЕР_3 ; протягом періоду часу 04.07.2008р.-06.11.2015р. проходив службу в органах внутрішніх справ України; протягом періоду часу 07.11.2015р.-19.07.2024р. проходив службу в органах Національної поліції України; наказом ГУ НП в Харківській області від 17.07.2024р. №315 о/с звільнений із служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням); у складеному на ім"я заявника військовому квитку серії НОМЕР_4 проставлений номер запису з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів - ; за рішенням ВЛК при Харківському РТЦКтаСП Харківської області від 02.06.2024р. визнаний придатним до військової служби; згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 є батьком ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), який згідно з виданим УСЗН адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради серії ДДА №130456 отримує державну соціальну допомогу як особаи з інвалідністю з дитинства; 22.07.2024р. склав звернення до Харківського РТЦКтаСП з приводу надання відстрочки на підставі п.5 ч.1 ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"; згідно з листом Голови Комісії з розгляду питань надання військовозобовязаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при Харківському РТЦКтаСП Харківської області від 19.09.2024р. №1843 отримав оформлену протоколом від 19.09.2024р. №32 відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період у зв"язку із непідтвердженням факту виховання та утримання дитини та у зв"язку із розлученням із дружиною.

Правовідносини з приводу забезпечення адміністративного позову унормовані ст.ст.150-158 КАС України.

Так, згідно із приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Отже, у силу ч.2 ст.150 КАС України до кола підстав забезпечення позову законодавцем віднесені обставини: 1) існування ознак ризику істотного ускладнення виконання рішення суду; 2) існування ознак ризику неможливості майбутнього виконання рішення суду; 3) існування ознак ризику втрати ефективного захисту (поновлення) порушених (оспорюваних) прав та ущемлених інтересів; 4) очевидності ознак протиправності управлінського волевиявлення владного суб`єкта в одночасному поєднанні з очевидністю ознак порушення прав та інтересів заявника.

З положень наведеної норми Кодексу в кореспонденції з положеннями ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України слідує, що розглядаючи питання про забезпечення позову, суду необхідно, з урахуванням доказів, наданих особою на підтвердження сформульованих вимог, пересвідчитися, зокрема: у дійсності спору; у реальності загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; у співвідносності вимог заяви про забезпечення позову із вимогами самого позову; у співвідносності доводів заяви про забезпечення позову із підставами самого позову; у прийнятності розумного балансу між потенційними наслідками забезпечення позову та уникненням вирішення спору наперед; враховувати: специфіку правовідносин, у яких виник спір; зміст законодавчого регламентування цих відносин; співвідношення ймовірних наслідків незастосування заходів забезпечення позову із ймовірними наслідками застосування заходів забезпечення позову; критерій незворотності як наслідків незастосування заходів забезпечення позову, так і наслідків застосування заходів забезпечення позову; неприпустимість вручання у предмет доказування.

Звідси слідує, що розв`язуючи заяву про забезпечення позову, суд не має права вирішувати наперед ті питання, котрі стосуватимуться суті заявлених у майбутньому позові вимог, тобто вдаватися до оцінки обставин, котрі стануть предметом доказування по справі.

При цьому, суд вважає, що вирішення по суті заяви про забезпечення позову має здійснюватись виключно за правилами ч.1 ст.77 КАС України та без надання юридичної оцінки саме тим обставинам, котрі входять до предмету доказування у спорі.

Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).

Суд повторює, що за загальним правилом предмет доказування за заявою про забезпечення позову повинен відрізнятись від предмету доказування у спорі, а доводи заяви про забезпечення позову не повинні співпадати із доводами позову.

Суд зважає на суть та правову природу інституту забезпечення позову, котра окреслена у правовому висновку постанови Верховного Суду від 08.08.2019р. по справі №826/12319/18 (касаційне провадження №К/9901/67074/18) з приводу застосування ст.ст.150 і 151 КАС України, де указано, що "Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також повністю корелюються із правовими висновками постанови Верховного Суду від 13.09.2021р. у справі №ЗД/460/2/20, де зазначено, що підстави для забезпечення позову є оціночними, а тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Зважаючи на викладені вище міркування, суд доходить до висновку про те, що у даному конкретному випадку, заявником не викладено юридично спроможних доводів стосовно наявності перелічених законодавцем у ст.150 КАС України юридичних підстав для забезпечення позову та документально не підтверджено існування обставин, які б явно та очевидно поза розумним сумнівом показували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди власним правам та інтересам приватної особи або які б унеможливили захист власних прав та інтересів приватної особи без вжиття відповідних забезпечувальних заходів до ухвалення рішення у справі.

Натомість, очевидність протиправності оскарженого діяння суб`єкта владних повноважень заявник фактично пов`язує виключно із власними твердженням про невідповідність закону владних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, що не узгоджується із змістом норм процесуального закону (тобто узагальнений зміст доводів заявника не може бути витлумачений судом інакше як суто незгода із оскарженим управлінським волевиявленням суб"єкта владних повноважень у формі рішення).

Між тим, суд зауважує, що фактичні обставини справи (а відтак, і відповідність оскарженого управлінського волевиявлення суб"єкта владних повноважень ч.2 ст.2 КАС України) підлягають встановленню та доведенню на підставі відповідних доказів та аналізу норм права, які регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи по суті.

Сам по собі факт вчинення владним суб`єктом діянь, які стосується прав та інтересів позивача як учасника суспільних відносин, не може автоматично свідчити про те, що такі діяння є очевидно протиправними, і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, адже факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку і входить до предмету доказування по суті спору.

Отже, підстав для забезпечення позову на підставі норми п. 2 ч. 2 ст. 150 КАС України судом не встановлено, а вбачається існування спору про право, за вирішенням якого заявник звернувся до суду.

Посилання заявника на випадок можливого настання негативних наслідків чи порушення прав в майбутньому не може визнаватись достатнім для вжиття заходів забезпечення позову.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10.04.2019 у справі № 826/16509/18, а саме, щодо «очевидності» ознак протиправності рішення та порушення прав позивача, та попри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх «якість»: вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваного рішення поза обґрунтованим сумнівом. Суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення. Твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому, застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.

Сама лише незгода заявника із діями (рішеннями) суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання таких дій (рішень) протиправними ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

Також суд звертає увагу позивача, що необхідною передумовою вжиття заходів забезпечення позову є існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, а також вірогідність того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Оцінивши викладені у заяві про забезпечення позову доводи заявника, суд доходить до переконання, що сформульована заявником вимога носить характер абсолютної заборони на вчинення взагалі будь-яких дій, пов`язаних із призовом на військову службу за мобілізацією позивача до закінчення розгляду справи безвідносно до реальних обставин поточної ситуації та ймовірності настання змін у майбутньому.

Окремо суд зважає, що згідно з п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

У розумінні ч.7 ст.1 та ч.8 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу", п.1 та п.3 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (затверджене постановою КМУ від 23.02.2022р. №154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, при цьому районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є структурними підрозділами обласних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Згідно з п.57 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (затверджений постановою КМУ від 16.05.2024р. №560; далі за текстом - Порядок №560) для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі: голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу); члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23.05.2024р. №1115 при районних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки м.Харкова та Харківської області були утворені комісії з розгляду питань надання військовозобовязаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Наказом начальника Харківської районної військової адміністрації Харківської області від 27.05.2024р. №5 було визначено склад працівників державних органів, котрі не входять до структури Міністерства оборони України для включення до комісій з розгляду питань надання військовозобовязаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки м.Харкова та Харківської області.

Згідно з п.60 Порядку №560 Комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.

У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6.

У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.

З наведеного слідує, що районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки як орган військового управління структурний ІНФОРМАЦІЯ_4 з розгляду питань надання військовозобовязаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період як колегіальний державний орган є окремими, самостійними та незалежними один від одного субєктами владних повноважень.

Суд відзначає, що аналогічна ситуація має місце і у випадку функціонування військово-лікарських комісій, котрі згідно з п.2.1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (затверджене наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008р. №402, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.11.2008р. за №1109/15800; далі за текстом Положення №402) є державними колегіальними органами органами військово-лікарської експертизи та самостійно реалізовують повноваження у межах власної управлінської компетенції.

З наведеного слідує, що територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, Комісія при районному центрі комплектування та соціальної підтримки з розгляду питань надання військовозобовязаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, Військово-лікарська комісія при районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки мають кожен власну виключну управлінську компетенцію, вручання до сфери реалізації якої з боку територіального органу комплектування та соціальної підтримки унеможливлено приписами ч.2 ст.19 Конституції України.

У спірних правовідносинах заявник просить про винесення окремої ухвали, проте підстав для задоволення вимоги в цій частині суд не знаходить, адже підстави для винесення окремої ухвали окреслені приписами ст.249 КАС України, а підстави забезпечення позову викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.150 КАС України.

Підстав для призупинення процедури мобілізації суд не знаходить, позаяк такий спосіб захисту порушеного права відсутній у переліку згідно з ч.1 ст.150 КАС України.

Підстав для призупення дії рішення від 19.09.2024р. про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період суд не знаходить, позаяк згідно з п.60 Порядку №560 згадане управлінське волевиявлення було прийнято суб"єктом владних повноважень - Комісією з розгляду питань надання військовозобовязаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при Харківському РТЦКтаСП Харківської області (яка наразі не є відповідачем у справі), а не безпосередньо Харківським РТЦКтаСП Харківської області як органом військового управління.

Оскільки обсяг поданих заявником доказів та зміст і характер наведених заявником доводів унеможливлюють відмежування судом як предмету позову від предмету заяви про забезпечення позову, так і предмету доказування у спорі від предмету доказування за заявою про забезпечення позову, то суд не знаходить підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

При розв`язанні порушеного заявником процесуального питання, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії); вичерпно реалізував усі існуючі правові механізми зясування обєктивної істини в обсязі, об"єктивно необхідному для прийняття відповідного процесуального рішення не по суті спору; надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення питання по суті аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Керуючись ст. ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 150, 151, 152, 154, 241-243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Заяву представника позивача про забезпечення позову від 23.09.2024р. - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 15 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст.256 КАС України, тобто негайно після підписання.

Суддя А.В. Сліденко