Справа № 640/28465/21
Суддя: Марич Є.В.
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2024 року справа №640/28465/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" до Міністерства інфраструктури України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерного товариства «Українська залізниця», про визнання протиправним та нечинним наказу,

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля» (далі позивач, ПрАТ «Павлоградвугілля») з позовом до Міністерства інфраструктури України (далі відповідач, Мінінфраструктури), в якому просить визнати протиправним та нечинним наказ Міністерства інфраструктури України № 418 від 11.08.2021 «Про внесення змін до Коефіцієнтів, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказ Мінінфраструктури № 418 від 11.08.2021 прийнято із суттєвим порушенням низки вимог, встановлених, зокрема, Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», Законом України «Про ціни і ціноутворення», законодавства про захист економічної конкуренції, наказу Мінінфраструктури від 08.10.2013 №782 «Про затвердження Порядку перегляду тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом» та інших спеціальних підзаконних актів стосовно ціноутворення у сфері залізничних перевезень, з огляду на що наказ є незаконним та протиправним, а, отже, має бути визнаним нечинним в судовому порядку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2021 відкрито провадження в адміністративній справі, запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву.

Представником Мінінфраструктури подано відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог позивача з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність, та зазначив, що наказ № 418 від 11.08.2021 є нормативним актом, виданим Мінінфраструктури у межах наданих йому повноважень та у спосіб, передбачений законом. Акти законодавства, на підставі яких видано спірний наказ є чинними. Отже, Мінінфраструктури під час прийняття оскаржуваного наказу дотримано вимоги частини другої статті 19 Конституції України, а твердження позивача про невідповідність оскаржуваного наказу актам вищої юридичної сили є необґрунтованим та безпідставним.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі також АТ «Українська залізниця», третя особа) та запропоновано третій особі надати пояснення щодо предмету та підстав даного позову.

Представником третьої особи подано до суду пояснення з приводу заявленого позову, в яких підтримав доводи Мінінфраструктури, наведені у відзиві на позовну заяву, у повному обсязі, заперечує проти позовних вимог, вважає їх незаконними та необґрунтованими, а відтак, такими, що не підлягають задоволенню.

В подальшому, 13.12.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України №2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», яким ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва та утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На адресу Київського окружного адміністративного суду надійшла вказана справа, яку відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Маричу Є.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 прийнято адміністративну справу до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, а ухвалою суду від 22.02.2024 - призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

Представником позивача подано до суду 25.06.2024 заяву про доповнення підстав позову.

Представником відповідача подано заперечення на вказану заяву позивача, в яких зазначив, що не погоджується з доводами, зазначеними позивачем у цій заяві, вважає їх безпідставними, оскільки оскаржуваний наказ прийнятий із дотримання передбаченої процедури та у встановленому законодавством порядку.

Представником третьої особи також подано пояснення з приводу поданої заяви.

Провівши підготовчі дії, які необхідні для всебічного та об`єктивного розгляду і вирішення адміністративної справи, ухвалою суду від 10.07.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представником третьої особи також заперечував проти задоволення позову.

Суд за згодою сторін перейшов до розгляду справи по суті в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами і доказами.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

11 серпня 2021 року Мінінфраструктури прийнято наказ № 418 «Про внесення змін до Коефіцієнтів, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги» (далі Наказ №418), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13 серпня 2021 р. за № 1070/36692.

Вказаним наказом внесено зміни до Коефіцієнтів, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26 березня 2009 року № 317, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 15 квітня 2009 року за № 341/16357 (у редакції наказу Міністерства інфраструктури України від 22 березня 2019 року № 205) (зі змінами), а саме:

1) позицію 1 викладено в такій редакції:

- Вантажі 1-го тарифного класу (код вантажу: 044, 082, 101 - 103, 141, 142, 161, 181, 182, 191, 231 (крім 231072), 232 (крім 232253, 232272, 232395, 232408, 232412, 232427, 232431, 232446, 232450, 232465, 232472), 234 (крім 234047), 241 (крім 241464, 241479), 242 (крім 242128), 245, 253, 281, 291, 301, 304, 431 - 436, 485483, 485661, 487169, 488049, 488161, 488392, 542072 (в універсальних вагонах), 692) коефіцієнт 1,831**;

2) позицію 2 викладено в такій редакції:

- Вантажі 2-го тарифного класу (код вантажу: 011 - 018, 021, 022, 024, 041 - 043, 051 - 053, 061 - 063, 071, 073, 074, 078, 081, 091 - 093, 111, 112, 123, 124, 126, 151 - 153, 171, 201, 221 - 225, 226021, 233, 243, 244, 246, 251, 254, 255, 263, 264, 292, 302, 303, 381087 - легкові автомобілі у спеціалізованих вагонах для перевезення легкових автомобілів, 474, 481, 482146, 488477, 505, 515091, 541, 542 (крім 542072 в універсальних вагонах), 563, 564, 571, 595, 601, 602, 662, 693 (крім 693157 з провідниками), 694, 711035, 724, рейки (321) та частини залізничного рухомого складу і верхньої будови колії (414), які перевозяться на адресу підприємств залізничного транспорту) - коефіцієнт 2,613***;

3) позицію 8 викладено в такій редакції:

- Щебінь та баласт (щебінь) для доріг, перліт, пісок, гранвідсів, шлаки, зола, сіль, концентрат мінеральний «Галіт» (код вантажу: 231072, 232253, 232272, 232395, 232408, 232412, 232427, 232431, 232446, 232450, 232465, 232472, 234047, 235, 236, 241464, 241479, 242128, 271, 341, 531) коефіцієнт 1,695;

4) позицію 9 викладено в такій редакції:

- Порожні вагони (421034, 421180, 421195, 421208) перевізника, власні перевізника, власні та орендовані (плата за перевезення яких визначається за тарифними схемами 14 та 17), вагони з провідниками (421161, 693157) (код вантажу:

з-під вивантаження вантажів 1-го тарифного класу, 2-го тарифного класу, щебеню та баласту (щебеню) для доріг, перліту, піску, гранвідсіву, шлаків, золи, солі та концентрату мінерального "Галіт", продуктів харчування та енергетичних газів під наступне навантаження або під накопичення вагонів для наступного навантаження та з накопичення вагонів з-під вивантаження цих вантажів під наступне навантаження; рефрижераторні вагони та криті, переобладнані з рефрижераторних вагонів, фітингові платформи, вагони для перевезення легкових автомобілів та контрейлерних перевезень (усі перевезення) коефіцієнт 1,885;

з-під вивантаження вантажів 3-го тарифного класу під наступне навантаження або під накопичення вагонів для наступного навантаження та з накопичення вагонів з-під вивантаження цих вантажів під наступне навантаження; з провідниками; в (із) ремонт(у); пересилка після вивантаження на промивання, пропарку, дезінсекцію та дезінфекцію; в інших випадках коефіцієнт - 3,023;

5) доповнити Коефіцієнти новою приміткою такого змісту: «** з 01 січня 2022 року застосовується коефіцієнт 2,204»; «*** з 01 січня 2022 року застосовується коефіцієнт 2,782.».

Вважаючи, що наказ Мінінфраструктури прийнято із суттєвими порушеннями вимог законодавства України, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» передбачено, що діяльність міністерств та інших центральних органів виконавчої влади ґрунтується, зокрема, на принципах верховенства права та законності.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» передбачено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України.

Закон України «Про залізничний транспорт» від 04.07.1996 №273/96-ВР визначає основні правові, економічні та організаційні засади діяльності залізничного транспорту загального користування, його роль в економіці і соціальній сфері України, регламентує його відносини з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, іншими видами транспорту, пасажирами, відправниками та одержувачами вантажів, багажу, вантажобагажу і пошти з урахуванням специфіки функціонування цього виду транспорту як єдиного виробничо-технологічного комплексу.

Згідно приписів статті 4 Закону України «Про залізничний транспорт» з метою забезпечення державних і суспільних інтересів, свободи підприємництва і формування ринку транспортних послуг, безпеки перевезень, захисту навколишнього природного середовища Кабінет Міністрів України визначає умови і порядок організації діяльності залізничного транспорту загального користування, сприяє його пріоритетному розвитку, надає підтримку в задоволенні потреб залізничного транспорту у рухомому складі, матеріально-технічних і паливно-енергетичних ресурсах.

Управління процесом перевезень у внутрішньому і міжнародному сполученнях здійснюється централізовано і належить до виключної компетенції АТ «Укрзалізниця».

Відповідно до статті 9 Закону України «Про залізничний транспорт», встановлення тарифів на перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу залізничним транспортом (за винятком приміських пасажирських перевезень) у межах України здійснюється на підставі бюджетної, цінової та тарифної політики у порядку, що визначає Кабінет Міністрів України.

Визначення поняття «тарифу на перевезення вантажу залізничним транспортом» містить постанова Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457 «Про затвердження Статуту залізниць України» (далі - Статут Залізниць), у пункті 6 якої зазначено, що тарифи на перевезення вантажу - це система цінових ставок та правил їх застосування, за якими провадяться розрахунки за перевезення залізницями.

Пунктом 57 Статуту Залізниць, визначено, що тарифи на перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу залізничним транспортом (за винятком приміських пасажирських перевезень) встановлюються у порядку, що визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно з абзацом 1 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.1996 №1548 «Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо урегулювання цін (тарифів)» (далі - Постанова №1548) встановлено повноваження Міністерства інфраструктури України за погодженням з Мінекономіки і Мінфіном на встановлення тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги.

Також, відповідно до підпункту 33 пункту 4 Положення про Міністерство інфраструктури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 №460 Мінінфраструктури відповідно до покладених на нього завдань у сфері тарифної політики затверджує тарифи на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України і пов`язані з ним послуги.

В якості системи вантажних тарифів на внутрішні та експортно-імпортні перевезення діє Збірник тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, затверджений наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 № 317, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.04.2009 за №340/16356, та введений в дію з 01.05.2009 (далі - Збірник тарифів) із застосуванням коефіцієнтів, що враховують диференціацію по тарифних класах вантажів.

Коефіцієнти, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, затверджені наказом Мінінфраструктури від 29.03.2009 №317 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 15 квітня 2009 р. за № 341/16357.

Відповідно до Постанови № 1548 Мінінфраструктури прийнято оскаржуваний наказ № 418 від 11.08.2021 «Про внесення змін до Коефіцієнтів, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги».

Згідно з пунктом 18 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Наказ № 418 від 11.08.2021 є нормативно-правовим актом, виданим Мінінфраструктури.

Статтею 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» визначено, що державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності (далі - державна регуляторна політика) - напрям державної політики, спрямований на вдосконалення правового регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, недопущення прийняття економічно недоцільних та неефективних регуляторних актів, зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, що здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 4 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» принципами державної регуляторної політики є, зокрема:

доцільність - обґрунтована необхідність державного регулювання господарських відносин з метою вирішення існуючої проблеми;

адекватність - відповідність форм та рівня державного регулювання господарських відносин потребі у вирішенні існуючої проблеми та ринковим вимогам з урахуванням усіх прийнятних альтернатив;

ефективність - забезпечення досягнення внаслідок дії регуляторного акта максимально можливих позитивних результатів за рахунок мінімально необхідних витрат ресурсів суб`єктів господарювання, громадян та держави;

збалансованість - забезпечення у регуляторній діяльності балансу інтересів суб`єктів господарювання, громадян та держави;

передбачуваність - послідовність регуляторної діяльності, відповідність її цілям державної політики, а також планам з підготовки проектів регуляторних актів, що дозволяє суб`єктам господарювання здійснювати планування їхньої діяльності;

прозорість та врахування громадської думки - відкритість для фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань дій регуляторних органів на всіх етапах їх регуляторної діяльності, обов`язковий розгляд регуляторними органами ініціатив, зауважень та пропозицій, наданих у встановленому законом порядку фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями, обов`язковість і своєчасність доведення прийнятих регуляторних актів до відома фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань, інформування громадськості про здійснення регуляторної діяльності.

Згідно з частинами другої, четвертої статті 12 Закону України «Про ціни і ціноутворення» державні регульовані ціни повинні бути економічно обґрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу (реалізації). Кабінет Міністрів України, органи виконавчої влади, державні колегіальні органи та органи місцевого самоврядування під час встановлення державних регульованих цін на товари до складу таких цін обов`язково включають розмір їх інвестиційної складової частини.

Частиною третьою статті 9 Закону України «Про залізничний транспорт» визначено, що тарифи на залізничні перевезення встановлюються з урахуванням інвестиційної складової.

Тобто, законами України передбачено, що органи виконавчої влади під час встановлення державних регульованих цін на товари до складу таких цін обов`язково включають розмір їх інвестиційної складової частини, а також що ціни повинні бути економічно обґрунтованими.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 08.10.2013 №782 затверджено Порядок перегляду тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом (далі Порядок № 782).

Пунктом 2 розділу ІІ Порядку №782 передбачено, що тарифи підлягають перегляду та змінюються в разі настання хоча б однієї з таких умов:

1) рівень доходів від звичайної діяльності не забезпечує відшкодування поточних витрат залізниць;

2) не вистачає коштів на здійснення капітальних інвестицій, необхідних для фінансування інвестиційної програми у прогнозному (плановому) періоді в частині перевезення вантажів.

Перегляд тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом здійснюється після внесення змін до затвердженої інвестиційної програми.

В Аналізі регуляторного впливу та в документах, що стали підставою для прийняття оскаржуваного наказу, відсутні обґрунтовані, здійснені відповідно до Порядку № 782, розрахунки нестачі доходів для покриття поточних витрат від звичайної діяльності.

Як вбачається з розрахунку індексу змін тарифів, складених по формі Додатку 2 до Порядку №782, наданого третьою особою, нестача доходів як в умовах діючих тарифів та в умовах зміни тарифів відсутня. При цьому, доходи перевищують витрати в прогнозованому періоді в умовах діючих тарифів на 367 217 тис. грн., а на прогнозований період в умовах зміни тарифів - на 2 675 030 тис. грн., що свідчить про відсутність підстав для перегляду тарифів.

Більш того, в Аналізі регуляторного впливу відсутнє посилання положення пп.1 п.2 розділу II Порядку №782.

В підпункті 2 п. 2 розділу II Порядку № 782 наведено формулу розрахунку нестачі коштів на здійснення капітальних інвестицій.

Однак, показники для розрахунку жодним чином не підтверджені, зокрема, до листа AT «Укрзалізниця» від 05.07.2021 № Ц-3-88/3371-21 не подано звіту про виконання плану освоєння капітальних інвестицій у звітному періоді та план освоєння капітальних інвестицій у прогнозному (плановому) періоді в частині перевезення вантажів складаються за формою, наведеною в додатку 7 до цього Порядку.

Також, відсутній розрахунок інвестиційної складової, визначеної відповідно до Методики розрахунку тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом, затвердженої наказом Міністерства інфраструктури України від 20.06.2013 №418, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.06.2013 за №1082/23614, на основі розроблених та затверджених інвестиційних програм до внесення змін до цих програм, так і після внесення змін до цих програм.

Пунктом 106 Статуту акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735 визначено, що до компетенції правління належить розроблення та подання наглядовій раді на погодження проектів інвестиційної програми товариства.

Суд зазначає, що в Аналізі регуляторного впливу, а також інших документах, що стали підставою для прийняття оскаржуваного наказу, відсутні розрахунки нестачі коштів на здійснення капітальних інвестицій, здійснених відповідно до Методики розрахунку тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом, затвердженої наказом Міністерства інфраструктури України від 20.06.2013 №418, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.06.2013 за №1082/23614 та Порядку №782.

Відтак, суд вважає, що відсутність звіту про виконання плану освоєння капітальних інвестицій у звітному періоді та плану освоєння капітальних інвестицій у прогнозному (плановому) періоді в частині перевезення вантажів, а також відсутність внесення змін до затвердженої інвестиційної програми, свідчить про те, що твердження про недовиконання планів капітальних інвестицій в пункті 2 розділу І Аналізу регуляторного впливу є необґрунтованим.

Крім того, в абз. 2 пп. 2 п. 2 розділу II Порядку № 782 зазначено, що перегляд тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом здійснюється після внесення змін до затвердженої інвестиційної програми.

Отже, беручи до уваги вищевикладене, умови для перегляду та зміни тарифів, які передбачені п. 2 розділу II Порядку № 782 відсутні.

Обґрунтованими є доводи позивача про те, що як визначено пунктом 4 розділу II Порядку № 782 формулу розрахунку індексу зміни рівня тарифів. Індекс зміни рівня тарифів є показником, який використовується для розрахунку Додаткових дохідних надходження від перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України в умовах зміни тарифів, що передбачено Додатком 2 до Порядку № 782.

Згідно з пунктом 5 розділу II Порядку № 782 передбачено, що тарифи на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України змінюються в розмірі, що не перевищує розрахованого індексу зміни рівня тарифів (г) та не є нижчим від індексу цін виробників промислової продукції відповідно до основних прогнозних макропоказників економічного і соціального розвитку України, схвалених відповідною постановою Кабінету Міністрів України.

Натомість, відповідач не здійснив коректний розрахунок індексу зміни рівня тарифів відповідне до п. 4 розділу II Порядку № 782, внаслідок чого не обґрунтовано як необхідність підвищення тарифів та і розмір їх підвищення.

Крім того, пунктом 6 розділу II Порядку № 782 передбачено, що фінансово-економічна обґрунтування необхідності зміни рівня тарифів складається відповідно де обсягів перевезень за звітний та прогнозний періоди за формами наведеними в додатках 1-6 до цього Порядку.

Зокрема, додаток 3 «Додаткові дохідні надходження від перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України в умовах зміни тарифів».

До листа AT «Укрзалізниця» від 05.07.2021 №Ц-3- 88/3371-21 було додано додаток 3, проте він не відповідає формі Порядку № 782, оскільки відсутній індекс зміни рівня тарифів. Крім того, додаток до листа AT «Укрзалізниця» має назву «Додаткові доходні надходження від перевезення порожніх вагонів залізничним транспортом у межах України в умовах уніфікації тарифів», що не відповідає Порядку № 782.

Окрім того, до листа AT «Укрзалізниця» від 05.07.2021 №Ц-3- 88/3371-21 додавався додаток 4 «Зміна частки транспортної складової в кінцевій ціні продукції за умови зміни тарифів», який згідно форми цього додатку, затвердженої Порядку № 782, передбачає 13 видів найменування вантажів.

При цьому, згідно з приміткою до цього додатку, 1) частка транспортної складової визначається як відношення вартості перевезення до кінцевої ціни продукції; 2) ціни на вантажі, що перевозяться, визначаються на підставі моніторингу цін продукції на українському та світовому товарних ринках, який проводиться відповідними інформаційно-аналітичними офіційними виданнями.

У поданому AT «Укрзалізниця» додатку 4 вказано 24 види найменування вантажів, а в примітці до додатку вказано: «Ціни на вантажів визначені на підставі моніторингу інтернет-ресурсу та дані, надані регіональними філіями».

Однак, з яких саме інформаційно-аналітичних джерел отримано процентні відношення зміни транспортної складової в кінцевій ціні продукції не вказано.

Слід також звернути увагу на додаток 5 «Основні фінансово-економічні показники за залізницями України», в якому у графі «План на 2021 рік» вказано: усього доходів: 92 783 403; усього витрат: 89 360 999; дохід від перевезень вантажів у межах України: 65 379 695; витрати від перевезень вантажів у межах України: 50 245 542; фінансовий результат: 4 365 530; фінансовий результат від перевезення вантажів у межах України 15 134 153.

Водночас, в Додатку 5а у графі «План на 2021 рік» вказано: дохід від перевезень пасажирів: 7 761 508; витрати від перевезень пасажирів: 22 678 640.

Тобто, зазначені відомості свідчать про прибутковість вантажних перевезень АТ «Укрзалізниця», а перевезення пасажирів, навпаки, в декілька разів є збитковішими, ніж перевезенням вантажів, що свідчить про відсутність підстав для перегляду тарифів оскаржуваним наказом.

При цьому, відповідач при визначенні альтернативних способів не аналізує можливість виведення пасажирських перевезень на прибутковий рівень. Також відповідачем не надано оцінки можливостям АТ «Укрзалізниця» знизити собівартість вантажних перевезень.

Наведені вище порушення дають підстави стверджувати, що фінансово-економічне обґрунтування необхідності зміни рівня тарифів не відповідає вимогам Порядку № 782.

Більш того, в Аналізі регуляторного впливу не визначено собівартість перевезення вантажів, зокрема, вантажів 1-го тарифного класу, та фактичні витрати щодо кожного тарифного класу; не визначено рентабельність вантажних перевезень AT «Укрзалізниця» та, зокрема, вантажів 1-го тарифного класу.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 20.06.2013 № 418 затверджено Методику розрахунку тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом (далі Методика № 418).

Пунктом 5 Розділу І Методики №418 визначено, що розрахунок тарифів здійснюється відповідно до запланованих на рік (на підставі фактичних) обсягів перевезення вантажів, економічно обґрунтованих планованих витрат, визначених на підставі державних та галузевих нормативів витрат ресурсів, ставок податків і зборів (обов`язкових платежів) у плановому періоді. До розрахунку тарифів включається плановий прибуток, розмір якого є достатнім для забезпечення перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України (далі - перевезення вантажів) та виконання інвестиційних програм у період регулювання.

Розділом ІІ Методики №418 передбачено Методику визначення фактичної собівартості перевезень вантажів за базовий період, в тому числі передбачено формулу собівартості перевезення вантажів рухомим складом залізниць.

Крім того, Методикою № 418 передбачено оцінку рівня собівартості перевезень вантажів у прогнозному (плановому) періоді (розділ ІІІ Методики № 418) та оцінку планового прибутку для врахування в тарифах на перевезення вантажів та розрахунок тарифу (розділ ІV Методики № 418).

Проте, Аналіз регуляторного впливу та інші документи, якими обґрунтовувалося прийняття оскаржуваного наказу, не містять розрахунку собівартості перевезення вантажів 1-го тарифного класу, визначення рентабельності вантажних перевезень та не містять розрахунку оцінок, передбачених розділами ІІІ та ІV Методики № 418.

Судом не приймаються до уваги посилання третьої особи на рентабельність перевезення вантажів 1-го тарифного класу, оскільки вона розрахована вибірково до окремих видів вантажів, собівартість перевезення розрахована відповідно до програмного продукту, а не до Методики №418.

Суд зазначає, що відповідачем не доведено наявність передбачених законодавством підстав для перегляду тарифів, а також те, що ним під час встановлення державних регульованих цін на товари до складу таких цін включено розмір їх інвестиційної складової частини, а також те, що нові ціни є економічно обґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» стосовно кожного проекту регуляторного акта його розробником готується аналіз регуляторного впливу.

Статтею 8 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» визначено, що розробник проекту регуляторного акта при підготовці аналізу регуляторного впливу повинен, зокрема:

обґрунтувати, чому визначена проблема не може бути розв`язана за допомогою ринкових механізмів і потребує державного регулювання;

обґрунтувати, чому визначена проблема не може бути розв`язана за допомогою діючих регуляторних актів, та розглянути можливість внесення змін до них;

визначити та оцінити усі прийнятні альтернативні способи досягнення встановлених цілей, у тому числі ті з них, які не передбачають безпосереднього державного регулювання господарських відносин;

аргументувати переваги обраного способу досягнення встановлених цілей;

обґрунтовано довести, що досягнення запропонованим регуляторним актом встановлених цілей є можливим з найменшими витратами для суб`єктів господарювання, громадян та держави;

оцінити можливість впровадження та виконання вимог регуляторного акта залежно від ресурсів, якими розпоряджаються органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи, які повинні впроваджувати або виконувати ці вимоги.

Як встановлено судом, відповідач в Аналізі регуляторного впливу визначає три альтернативи, а саме - збереження чинного регулювання, а також інші дві, які спрямовані виключно на підвищення тарифів на перевезення вантажів 1-го та 2-го тарифного класу. При цьому, відповідач не визначає та не оцінює усі прийнятні альтернативні способи досягнення встановлених цілей, у тому числі ті з них, які не передбачають безпосереднього державного регулювання господарських відносин.

Суд приймає до уваги посилання позивача на те, що при визначенні альтернативних способів вирішення проблеми розробником не запропоновано та не проаналізовано варіант відмови від розподілу вантажів на класи. Тариф на перевезення вантажів одного класу не можуть збільшуватися через зменшення обсягу перевезення вантажів іншого класу, це суперечить принципу доцільності.

Незважаючи на необхідність подолання збитковості пасажирських перевезень, що безпосередньо вбачається з Аналізу регуляторного впливу, відповідач не розглядає можливість збільшення тарифів на пасажирські перевезення як альтернативний спосіб досягнення цілей, визначених Аналізом регуляторного впливу.

При цьому, в Аналізі регуляторного впливу відсутні відомості про те, що рівень доходів від перевезення вантажів не забезпечує відшкодування поточних витрат залізниць на такі перевезення.

Крім того, в Аналізі регуляторного впливу Наказу №418 не проаналізовано результати від прийняття попереднього наказу Мінінфраструктури від 22.03.2019 №205 «Про внесення змін до Коефіцієнтів, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги», яким підвищено тарифи на перевезення 1-го та 2-го тарифного класів.

Отже, Аналіз регуляторного впливу здійснено з численними порушеннями Методики № 308, що свідчить про те, що оскаржуваний Наказ №418 прийнято всупереч процедурі, передбаченій чинним законодавством. Таким чином, при прийняті Наказу №418 відповідачем не дотримано принципів доцільності, адекватності, ефективності, збалансованості, передбачуваності та прозорості.

Щодо посилань позивача про порушення відповідачем антимонопольного законодавства при прийнятті оскаржуваного наказу суд зазначає, що Мінінфраструктури не погоджує з Антимонопольним комітетом України рішення щодо встановлення рівня конкретних цін і тарифів, оскільки такому погодженню підлягають лише рішення з питань установлення порядку визначення цін і тарифів.

Таким чином, Наказ №418 не підлягав погодженню Антимонопольним комітетом України.

В той час, суд враховує, що АТ «Укрзалізниця» є суб`єктом природніх монополій, як надавач послуг користування залізничними коліями, диспетчерськими службами, вокзалами та іншими об`єктами інфраструктури, що забезпечують рух залізничного транспорту загального користування, керування диспетчерськими службами.

Згідно зі статтею 29 Господарського кодексу України зловживанням монопольним становищем, зокрема, вважаються встановлення монопольно високих або дискримінаційних цін (тарифів) на свої товари, що призводить до порушення прав споживачів або обмежує права окремих споживачів.

В Наказі №418 передбачено підвищення тарифів для одних тарифних класів однак залишено на поточному рівні тарифи для інших тарифних класів, що є дискримінаційним та має ознаки зловживанням монопольним становищем. Тобто, відповідачем допущено вибірковий підхід в питанні тарифоутворення, оскільки коефіцієнти підвищено лише для вантажів 1-го тарифного класу, але не змінено коефіцієнти для інших категорій вантажів, зокрема, 3-го тарифного класу.

Щодо посилань третьої особи на те, що розмір коефіцієнтів, встановлений оскаржуваним наказом та сам Наказ №418 наразі втратили чинність у зв`язку з прийняттям іншого нормативно-правового акту - наказу від 22.06.2022 № 441, тому обраний позивачем спосіб захисту не призведе до поновлення прав останнього, суд зазначає наступне.

У рішенні Конституційного Суду України від 03.10.1997 №4-зп, надано роз`яснення стосовно порядку набрання чинності нормативно-правовими актами та зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному; звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього; загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lexposteriorderogatpriori - наступний закон скасовує попередній.

Отже, одна норма може спричиняти недійсність іншої; в цьому випадку недійсна норма втрачає чинність остаточно, вона залишається нечинною навіть після втрати чинності норми, яка її витіснила. Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності. При цьому, приписами ч.2 ст. 265 КАС України, визначено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Таким чином, процесуальним законодавством регламентовано порядок втрати чинності нормативно-правового акта в разі визнання його протиправним, а саме: з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Зважаючи на такі приписи законодавства, нормативно-правовий акт втрачає чинність з моменту набрання законної сили судовим рішенням.

Отже, положення процесуального законодавства містять імперативне положення, яким по суті визначено повноваження суду при розгляді справи про визнання протиправним та скасування нормативно-правового акту та яке передбачає, що відповідний нормативно-правовий акт може бути визнаний нечинним відповідним рішенням суду лише з моменту набрання ним законної сили.

З огляду на вказане імперативне положення КАС України, суд не наділений повноваженням визнання нормативно-правового акта нечинним з моменту його прийняття, зокрема, й з огляду на те, що останнє може порушувати принцип правової визначеності.

Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Тож, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а, відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Водночас, як вбачається з офіційних даних на веб-сайті Верховної Ради України, Наказ №418 наразі є чинним, водночас, з прийняттям наказу №441 від 22.06.2022, змінюються розміри коефіцієнтів для вантажних перевезень з дати його прийняття, що дає підстави для висновку про те, що відсутні підстави для застосування приписів статті 238 КАС України, з урахуванням права позивача на розгляд його позову з оцінкою судом правовірності нормативно-правового акта, чинного станом на момент звернення до суду з даним позовом, що також охоплює собою обов`язок суду оцінити обґрунтування такого позову та перевірити його на відповідність критеріям, визначеним у ст. 2 КАС України.

Відповідно до частини другої статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

За приписами частини другої статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт слід розуміти як запровадження у процесуальному законодавстві України (з деякими особливостями, які зобов`язують особу довести у суді, що такий акт стосується її інтересів) доктрини actiopopularis (з лат. «суспільна дія»), згідно з якою позов може бути подано в інтересах «публічного порядку, законності» (без обов`язку позивача доводити при зверненні до суду, що відповідне рішення суб`єкта владних повноважень вже та безпосередньо зачіпає права та свободи такого позивача).

Право ініціювати у суді справу (locusstandi) про визнання протиправним та нечинним рішення суб`єкта владних повноважень, яке володіє ознаками нормативно-правового акта, ґрунтується, фактично, на зазначеному статусі оскаржуваного акта. Відмова у доступі до суду особи у такій категорії спорів може призвести до ситуації, за якої рішення суб`єктів владних повноважень, що володіє ознаками нормативно-правового акта, буде залишатися поза межами судового контролю.

Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду:

а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або

б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або

в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або

г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.

З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення прав та інтересів позивача, а він, у свою чергу, повинен довести, що порушення його прав, свобод або законних інтересів рішенням, дією чи бездіяльністю з боку суб`єкта владних повноважень.

Щодо порушення прав позивача оскаржуваним наказом, суд зазначає, що до матеріалів справи позивачем долучено докази укладення договорів про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом та повідомлення про укладення договорів про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, накладні на перевезення вугілля залізничними вагонами за підвищеним тарифом в період дії Наказу №418, де платником є позивач, а тому суд приходить до висновку, що позивач є особою, до якого оскаржувані положення Наказу №418 безпосередньо застосовуються, відповідно, має право на їх оскарження.

Враховуючи вищевикладене, надавши оцінку усім доказам, які є у справі, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваного наказу відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності оскаржуваного наказу.

За таких обставин, проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 9 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

При цьому, відповідно до положень частини 1 статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

На підставі частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України на користь позивача підлягають стягненню здійсненні ним судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 2270,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 264, 265 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Соборна, 76, ) до Міністерства інфраструктури України (01135, м. Київ, проспект Перемоги, 14, ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, 5, ), про визнання протиправним та нечинним наказу, - задовольнити.

2. Визнати протиправним та нечинним наказ Міністерства інфраструктури України (01135, м. Київ, проспект Перемоги, 14, ) №418 від 11.08.2021р. «Про внесення змін до Коефіцієнтів, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги».

3. Зобов`язати Міністерство інфраструктури України (01135, м. Київ, проспект Перемоги, 14, ) невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду про протиправним та нечинним наказу Міністерства інфраструктури України №418 від 11.08.2021р. у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

4. Стягнути на користь Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Соборна, 76, ) сплачений судовий збір у розмірі 2270,00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень) за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Міністерства інфраструктури України (01135, м. Київ, проспект Перемоги, 14, ).

5. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Марич Є.В.