Справа № 320/25492/23
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2024-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2024 року № 320/25492/23

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Колеснікової І.С., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 із позовом до Державної міграційної служби України (далі також ДМС), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача- Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 43-23 від 04.04.2023, зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31.07.2023 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про безпідставність оскаржуваного рішення з огляду на його дійсну належність до категорії осіб, які не можуть повернутись в країну походження, оскільки можуть зазнавати там неправомірного переслідування.

На адресу суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, в якому він просить відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на відповідність вимогам чинного законодавства оскаржуваного рішення.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до ДМС, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС № 30-20 від 21.02.2020 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.02.2021 у справі №640/11498/20 у задоволені позовних вимог позивачу відмовлено.

Не погодившись з ухваленим судовим рішенням суду першої інстанції, позивачем до Шостого апеляційного адміністративного суду подано апеляційну скаргу.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі №640/11498/20 прийнято постанову, якою апеляційну скаргу позивача задоволено та постановлено:

- рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.02.2021 - скасувати, прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити;

- визнати протиправним та скасувати Рішення ДМС № 30-20 від 21.02.2020 про відмову у визнанні біженцем позивача або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

ДМС з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС № 30-20 від 21.02.2020, повторно розглянувши заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято рішення № 43-23 від 04.04.2023 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з такого.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до вимог статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців від 1951 і Протоколу щодо статусу біженців від 1967 та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців від 1951 і Протоколом від 1967 поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

В ході прийняття рішення щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі наведенні підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16.12.1998, п. 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування»». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень та точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення.

Проте, у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Відповідно до вимог частини 7 статті 7, частини 2 статті 13 Закону, позивач повинен надавати документи та матеріали, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі № 640/11498/20, вирішуючи спір на користь заявника, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що «На переконання відповідача, твердження заявника не послідовні, не правдоподібні і суперечать загальній та конкретній інформації, а побоювання позивача щодо застосування щодо нього насильства або погрози не містять під собою підґрунтя, оскільки, повідомлена ним інформація має багато протиріч, розходжень з тим, що відомо про ситуацію в країні його походження, та не завжди може бути ідентифікована, як така, що стосується його безпосередньо.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що заявник стверджував про побоювання стати жертвою переслідувань, викрадення, побиття, жорсткого поводження та ув`язнення через його політичні погляди та систематичного порушення прав людини в Таджикистані, на підтвердження викладеного зазначив відповідні публікації з достовірних джерел інформації.

Проте, не зважаючи на викладене, відповідачем не було перевірено вказані обставини, оскаржуване рішення відповідача фактично ґрунтується на власних суб`єктивних припущеннях щодо сумнівності обставин, на існування яких посилався позивач та які є істотними при вирішенні спірного питання надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідачем не проаналізовано належним чином вказані вище джерела інформації, не спростовано можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення до Таджикистану, не з 'ясовано актуальну ситуацію у країні проходження позивача, не приймалось спроб встановлення обставин, які б підтвердили або спростували доводи позивача, приймаючи оскаржуване рішення відповідач обмежився дослідженням наведеної позивачем інформації у надто формальний спосіб, формулюванням свого припущення недостовірності наданої позивачем інформації.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відносно позивача відповідач не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що дає підстави для висновку про необґрунтованість і передчасність оскаржуваного рішення та. відповідно, про його протиправність».

Таким чином, з вище зазначеного було виділено три питання для подальшого повторного розгляду заяви позивача:

1. Чи дійсно заявник мав стійкі політичні переконання та чи дійсно через це зазнав переслідувань з боку влади Таджикистану?

2. Чи дійсно проживаючи в Таджикистані заявник зазнавав переслідувань через своє віросповідання?

3. Чи пов`язане переслідування заявника з його політичними чи релігійними поглядами та чи відбувається систематичне порушення прав людини в Таджикистані?

Що стосується політичних переконань заявника, слід зазначити, що ні у заяві-анкеті, ні під час проведення співбесід шукач захисту не повідомив про свої стійкі політичні переконання, його позицію до діючої влади та свою незгоду з окремими їх діями. Крім цього, твердження заявника у відповідь на питання щодо політичних переконань мають суттєві розбіжності та неточності, які ставлять під сумнів його політичні переконання в цілому.

У заяві-анкеті від 06.12.2018 на питання щодо політичних переконань шукач захисту повідомив, що він потребує захисту в Україні оскільки «...в моей республике не разделяют моих политических...взглядов. Постоянно преследуют и угрожают мне и членам моей семьи правоохранительные органы и их сотрудники угрожали тюремным заключением и преследованием».

Про жодні конкретні факти власних переслідувань чи членів своєї родини шукач захисту у заяві-анкеті не повідомив.

При цьому, під час проведення співбесіди 28.03.2019 на питання щодо належності до будь-яких політичних партій чи будь-яких організацій заявник зазначав, що ніколи в такому не був замішаний, а на прохання прокоментувати повідомлену ним інформацію у заяві-анкеті про переслідування у Таджикистані через політичні погляди відповів: «Нічого такого не було, мене ніхто не переслідував, ніхто не погрожував, все було спокійно. Просто влада Таджикистану не дає жити простим людям, там просто диктатура».

Однак, у співбесіді 02.08.2019 шукач захисту дещо по-іншому описує свою політичну діяльність під час проживання в Таджикистані. Позивач розповів, що проживаючи в Таджикистані він «пару раз ходил на митинги», які організовувала «Партія ісламського відродження Таджикистану» (ПІВТ).

Заявник наголосив на тому, що він не був членом цієї партії, однак мав родича, який був учасником партії (варто зазначити, що ні ім`я, ні прізвище цього родича заявник не зміг назвати, повідомивши, що це дальній родич).

Шукач захисту повідомив, що наразі переслідуються представниками влади Таджикистану через участь у мітингах («ходил пару раз») і через те, що партія, від якої він ходив на мітинги назвали терористичною, він «потрапив у списки». При цьому, наступне питання з приводу партії, яка організувала мітинг шукач захисту зазначив: «там много партий было ещё. И я как-то с друзьями вышли на этот митинг». На питання, які партії були представлені на цьому мітингу шукач захисту повідомив: «Партия 24. Хотя, наверно, их там не было вообще...Не знаю точно. Это по Интернету вызывали людей и выходили».

Таким чином, з аналізу інформації з заяви-анкети та співбесід можна дійти висновку, що твердження позивача про його політичну діяльність у Таджикистані містять низку суперечностей і неточностей, що дають підстави вважати, що він не займався будь-якою політичною діяльністю в Таджикистані. Деталі мітингу у 2014 році, про які позивач розповів у співбесіді 02.08.2019 носять загальний характер, жодних матеріальних чи інших підтверджень щодо особистої участі у зазначеному мітингу позивач не надав, повідомлені відомості у співбесіді 02.08.2019 різняться у порівнянні з його твердженнями у співбесіді від 05.08.2019.

Отже, звертаючи увагу на виявлені розбіжності і неточності з приводу політичної діяльності заявника у Таджикистані можна зробити висновок, що політичні погляди не могли привернути увагу правоохоронних органів до позивача і саме через це він не міг зазнавати переслідування.

Наполягання позивача на тому, що його оголосили в розшук через нібито одноразову участь в мітингу проти влади Республіки Таджикистан від організації ПІВТ було розглянуто у повному обсязі і спростовано.

У своєму рішення колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду наголосила на тому, що Державною міграційною службою не було проаналізовано дотримання прав і свобод людини в Таджикистані, наголошуючи на тих інформаційних джерелах, які заявник надав.

Варто зазначили, що до матеріалів особової справи під час звернення за захистом та під час проведення співбесід позивач не надав жодних статей, публікацій та іншого з приводу переслідувань у Таджикистані через політичні погляди, систематичного порушення прав людини у Таджикистані (варто зазначити, що у самій скарзі зазначено «систематичне порушення прав людини в рф) посилався на так інформаційні джерела як ОСОБА_2 (доповідь від 2017 року) та Хьюман Райте Вотч, Туреччина: Таджицьким активістам загрожує депортація від 13.04.2018.

Проаналізувавши джерела, на які позивач посилався, слід зазначити наступне.

По-перше, інформаційне джерело Хьюман Райте Вотч, «Всесвітня доповідь 2017: росія» (12.01.2017), розкриває питання переслідувань осіб, які проживають на території російської федерації через інакодумство, однак позивач є громадянином Таджикистану і під час розгляду заяви міграційна служба зобов`язана розглядати причини виїзду і неможливість повернення заявника саме у країну громадянської належності.

Що стосується росії у контексті справи позивача, слід зауважити, що під час проведення співбесід шукач захисту розповідав, що виїхав з Таджикистану до рф одразу після закінчення школи (у 2006 році) з метою заробітків, проживаючи там працював у будівельній сфері, про жодні переслідування від будь-яких осіб не повідомляв, його батько і брат наразі проживають там, мають громадянство цієї країни, працюють. Тому, посилання позивача на порушення прав людини у рф не стосується його особисто.

По-друге, інформаційне джерело ОСОБА_2 , «Туреччина: Таджицьким активістам загрожує депортація», розкриває питання проблем лідерів політичного руху «Група 24». Ні у заяві-анкеті, ні під час проведення співбесід позивач не повідомляв, що проживаючи в Таджикистані він будь-яким чином належав до цього руху або його політичні погляди були пов`язані з ідеологією цього руху.

Хоча позивач повідомляв, що проживаючи в Таджикистані не належав до будь-яких політичних рухів, однак у співбесідах 02.08.2019 та 05.08.2019 зазначав, що проживаючи в Таджикистані брав участь у мітингу від «Партії ісламського відродження Таджикистану», яку у подальшому було віднесено до екстремістської і саме через цю партію його оголосили у міжнародний розшук. Дане питання було детально проаналізовано вище та зв`язок заявника з «Партією ісламського відродження Таджикистану» не доведено і спростовано.

Таким чином, інформація про переслідування та утиски прибічників «Група 24» і порушення прав людини у вказаному контексті не стосується позивача.

Узагальнюючи вище проаналізоване можна стверджувати, що представлена позивачем інформація по країні походження (далі - ІКП) не відповідає заявленим причинам неможливості повернення до країни походження, а тому посилання на неї не є доречним; зазначена ІКП не може бути використана як така, яка підтверджує неможливість повернення позивача до країни громадянської належності.

Таким чином, позивач намагався аргументувати наявність політичної позиції в Таджикистані, але зважаючи на вище проведений аналіз та значні неточності є підстави стверджувати, що проживаючи в Таджикистані саме через політичні погляди він не зазнавав переслідувань, а представлена ІКП щодо переслідування політичних опонентів до діючої влади жодним чином не стосується позивача.

У заяві-анкеті від 06.12.2018 позивач повідомив, що однією з причин його переслідувань і неможливості повернення до Таджикистану є віросповідання. У анкеті та реєстраційному листку від 06.12.2018 та під час проведення співбесіди 28.03.2019 шукач захисту повідомив, що сповідує іслам.

Стосовно його особистих переслідувань через релігійну належність, слід зазначити таке.

У співбесіді 28.03.2019 на питання спеціаліста з приводу переслідувань за релігійною належністю шукач захисту відповів: «через релігію у мене також не було проблем, все як і в інших людей, переслідувань не було, погроз теж, релігія не змінювалась, все було добре».

Крім цього про відсутність переслідувань через релігійні погляди заявник підтвердив своїми відповідями у співбесіді 05.08.2019. На питання з приводу наявності проблем через релігійні погляди під час проживання в Таджикистані заявник відповів: «Нет. Закон я не нарушал, всё было хорошо». Далі, у цій же співбесіді з приводу наявності переслідувань чи потерпання від насилля через віросповідання, політичні погляди, расу, національність чи громадянство шукач захисту відповів: «Нет. Всё было хорошо. Просто я попал в эти списки после митинга и меня дали в Интерпол. А так всё было нормально».

Таким чином, твердження заявника під час проведення співбесід спростовують наявність побоювань щодо повернення до Таджикистану через релігійні погляди, про які він вказав у заяві-анкеті.

Проаналізувавши статті, на які шукач захисту посилався у апеляційній скарзі слід зазначити про таке.

Позивач посилається на такі статті:

- Хьюмен Райте Вотч, Світовий Звіт за 2018 рік - Таджикистан, 18.01.2018 «Свобода віросповідання»;

- Радіо «Вільна Європа»/«Радіо Свобода», держава наказує мусульманським жінкам зав`язувати хустки «по-таджицьки», 18.08.2017 «Контроль за релігією»;

- Форум 18, ТАДЖИКИСТАН: майже 2000 мечетей закриті в 2017 р., 15.03.2018;

- Форум 18, ТАДЖИКИСТАН: Поправки накладають ще більш жорстокий державний контроль, 19.02.2018.

З аналізу інформації щодо змісту наданих статей слідує, що влада Таджикистану обмежує релігійні практики, кількість мечетей та тримає підсуворим контролем одежу сповідуючих мусульман, закликаючи громадян дотримуватись традиційного та національного вбрання, включаючи необов`язкове носіння хіджабу для жінок.

При цьому, як було проаналізовано вище, ні у заяві-анкеті, ні під час проведення співбесід позивач не повідомив про конкретні факти особистих переслідувань через його віросповідання.

Однак, для детального розгляду заяви позивача було проаналізовано релігійну ситуацію країни походження.

Відповідно до ІКП у 2009 році Вищі Збори Таджикистану проголосували за визнання ісламу в трактуванні ханафітського мазхабу офіційною релігією.

«Конституція гарантує кожному право вільно обирати та сповідувати свою релігію чи переконання. У Таджикистані налічується понад 4000 релігійних організацій. Конституція надає кожному громадянинові право на свободу асоціації. У країні зареєстровано понад 2000 громадських організацій. До закону про громадські організації внесено зміни для забезпечення транспарентності фінансування громадських організацій. Відповідно до внесених змін, закон вимагає від громадських організацій повідомляти про кошти, що отримуються з іноземних джерел. Такі повідомлення мають повідомальний характер, і їхнє подання не тягне за собою застосування будь-яких обмежень щодо фінансування із зарубіжних джерел» (неофіційний переклад).

Загалом, аналізуючи ситуацію в Республіці Таджикистан можна дійти висновку про лояльне відношення органів державної влади не лише до мусульманського віросповідання, а й до інших релігійних меншин. З ІКП відомо: «У Таджикистані також мешкають і представники інших релігій. Нині у країні зареєстровано понад 70 релігійних неісламських організацій, метою яких є збільшення кількості своїх послідовників та підтримка представників їхніх конфесій» (неофіційний переклад).

У Республіці Таджикистан не лише на законодавчому рівні закріплено право вільного віросповідання, а також прописано процедуру реєстрації релігійних організацій неісламського походження, що дає повне право сповідувати релігію без особливих перешкод. Також у країні встановлено норми будівництва мечетей, єдиним обмеженням є те, що законом регулюється будівництво мечетей на території населеного пункту з населенням менше 1000 осіб (стаття 11 Закону «Про свободу совісті та релігійні об`єднання)»

Таким чином, статті, на які посилався позивач розкривають деякі проблеми розвитку релігійного напрямку в Таджикистані, однак особисто заявника вони не стосуються, а тому посилатись на ці статті і використовувати їх як аргумент неможливості повернення до країни походження позивача не є доречним.

Таким чином, позивач не повідомив про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи. Факти переслідування заявника в країні громадянської належності за його віросповідання та за ознакою політичних переконань є недоведеними, а побоювання зазнати переслідувань за цими ознаками є необґрунтованими.

Відповідно до п. 2 розділу А статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року термін «біженець» означає особу, яка внаслідок подій, які відбулися до 01.01.1951, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Позивач вказує, що повернутися до Таджикистану не може через переслідування представниками правоохоронних або спеціальних органів через свої політичні та релігійні погляди.

Відповідно до пункту 72 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН (далі - Керівництво), переслідування за релігійною ознакою може приймати різні форми, наприклад, у вигляді заборони брати участь у релігійних общинах, сповідувати релігію таємно або публічно, здійснювати релігійні обряди.

Відповідно до Рекомендацій № 6, у суспільстві, де домінує певна релігія або існує тісний зв`язок між державою та релігійними інститутами, дискримінація, обумовлена тим, що людна не приймає панівну релігію і не дотримується прийняті в цій релігії принципів, в окремих випадках може досягати рівня переслідування. Таке переслідування може бути міжконфесійним, внутрішньоконфесійним або поєднувати елементи обох типів переслідування.

Як було зазначено вище, позивач сповідує домінуючу релігію в Таджикистані і з його ж слів проживаючи там через це ніколи не зазнавав переслідувань.

Відповідно до пункту 80 Керівництва вказано: «наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, що поділяються урядом, саме по собі не є підставою для клопотання про надання статусу біженця, і прохач повинен довести, що він має достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання. Це передбачає, що прохач є носієм переконань, неприйнятних для влади, оскільки він критикує їхню політику та методи. Це також передбачає, що ці погляди дійшли до влади чи приписуються ними прохачеві».

Як було встановлено вище, заявник ніколи не займався політичною діяльністю, не був членом жодних політичних організацій, партій або рухів. Він не був учасником або організатором жодних мітингів, демонстрацій, публічних виступів чи інших заходів проти дій уряду Таджикистану.

Відповідно до «Річного звіту про ситуацію з правами людини у 2021 році» по Республіці Таджикистан, опублікованому «Human Rights Watch» 13.01.2022 в`язниці залишаються переповненими і не досить обладнаними, ув`язнені зазнають поганого поводження, проте спостерігається тенденція до поліпшення ситуації, пов`язаної зі сферою діяльності пенітенціарних установ країни:

Аналізуючи зміни, які вносяться владою Таджикистану у законодавство країни можна стверджувати, що ситуація з правами та свободами людини за останні роки не зазнала змін у бік погіршення. Міжнародні організації сприяють поліпшенню дотримання прав і свобод людини в Таджикистані і влада без заперечень йде на співпрацю із ними.

Таким чином, відповідно до вимог статей 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижує гідність, видів поводження та покарання 1984 року, статті 28 Конституції України, частини 2 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», з матеріалів справи не встановлена загроза застосування до позивача смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в разі повернення до країни громадянської належності.

Крім зазначеного, під час звернення ОСОБА_1 до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС з метою продовження довідки про звернення за захистом в Україні, ним повідомлено про те, що після початку повномасштабного вторгнення Росії на територію України він приєднався до батальйону імені імама Шаміля, на підтвердження чого надав посвідчення, видане 21.12.2022 №89.

ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надіслано запит до Генерального штабу Збройних сил України (лист від 22.02.2023 № 8010.7.1.1-6837/80.1-23) для підтвердження або спростування видачі наданого позивачу посвідчення батальйона імама Шаміля. Відповідь до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від Генерального штабу Збройних сил України не надійшла.

Ураховуючи вищевикладене, немає вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Республіки Таджикистан буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості заявника та інші суттєві порушення прав людини або заявник зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Таджикистану. Жодних переконливих конкретних фактів особистого переслідування або загрози застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні громадянської належності заявником не надано.

Отже, серед фактів, повідомлених заявником, у сукупності з фактами, відомими з матеріалів ІКП та встановленими у судовому порядку немає таких, які би могли служити підставою для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до умов, передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Отже, повторно розглянувши заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачем правомірно прийнято рішення № 43-23 від 04.04.2023 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9; ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4-а; ), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Колеснікова І.С.