Справа № 560/9380/24
Суддя: Гнап Д.Д.
Дата ухвалення: 2024-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/9380/24
РІШЕННЯ

іменем України

24 вересня 2024 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючої-судді Гнап Д.Д. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача військова частина НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 окремий стрілецький батальйону ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення.

І. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача військова частина НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 окремий стрілецький батальйону ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення командира військової частини НОМЕР_1 про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у звільненні з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції, що діяла до 18.05.2024) через сімейні обставини у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ), що оформлено письмово командиром ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) 27 травня 2024 року за вихідним номером 6612 вих.;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ухилення від видання наказу про звільнення з військової служби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 молодшого сержанта, старшого водія розвідувального взводу НОМЕР_3 окремого стрілецького батальйону (в/ч НОМЕР_4 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ), на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції, що діяла до 18.05.2024) через сімейні обставини у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити з військової служби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за сімейними обставинами на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції, що діяла до 18.05.2024) та абз. 2 п.п.2 п.225 розділу ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 17.05.2024 засобами поштового зв`язку звернувся до командування НОМЕР_3 окремого стрілецького батальйону (в/ч НОМЕР_2 ), що входить до складу ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) та до командування в/ч НОМЕР_1 із рапортом щодо звільнення ОСОБА_1 , 30.09.1990 р., молодшого сержанта, старшого водія розвідувального взводу НОМЕР_3 окремого стрілецького батальйону (в/ч НОМЕР_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ), з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Однак, 05.06.2024 на адресу позивача надійшло повідомлення військової частини НОМЕР_1 , до складу якої входить військова частина НОМЕР_2 , про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, що оформлена письмово командиром ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказану відмову позивач вважає незаконною, оскільки право на звільнення через сімейні обставини виникло у ОСОБА_1 від моменту встановлення дитині інвалідності 11.05.2023, тобто до набрання чинності змінами до ст.26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" із 18.05.2024, і не припинилося у зв`язку із внесенням змін до законодавства. Крім того, рапорт про звільнення військовослужбовцем складено та надіслано поштою 17.05.2024.

Від представника військової частини НОМЕР_1 надійшов до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що у свідоцтві про народження сина зазначена мати, та не надано документи, які б спростували факт, що мати не може виховувати таку дитину, що суперечить чинному законодавству. Вказує, що позивач вже звертався до командування військової частини з рапортом на звільнення, його рапорт розглянуто, відмовлено у звільненні з законних підстав та надано відповідь. Зазначає, що військова частина НОМЕР_1 не вчинила жодних протиправних дій по відношенні до ОСОБА_1 , тому у задоволенні позову просить відмовити.

Від представника військової частини НОМЕР_2 надійшов до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що поданий старшим водієм розвідувального взводу військової частини НОМЕР_2 молодшим сержантом ОСОБА_1 рапорт про звільнення без долучення документів про те, що мати його дитини фактично залишила їхнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживати із бабусею і сама проживає окремо від дитини в іншому населеному пункті, не є належним підтверджуючим документом для звільнення зі служби за мобілізацією в Збройних Силах України за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу від 25.03.1992 №2232-XII. Вказує, що у старшого водія розвідувального взводу військової частини НОМЕР_2 молодшого сержанта ОСОБА_1 відсутні підстави на звільнення з військової служби, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У період з 22 липня 2024 року по 04 серпня 2024 року та з 07 серпня 2024 року по 23 серпня 2024 року суддя Гнап Д.Д. перебувала у відпустці.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_1 з 26.04.2022 року проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у військовій частині НОМЕР_2 , що входить до складу ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 21 травня 2024 року ОСОБА_2 , батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно з медичним висновком №21 про дитину - інваліда віком до 18 років від 11 травня 2023 року, ОСОБА_2 являється дитиною - інвалідом віком до 18 років.

Позивач виявив небажання продовжувати проходити військову службу та 17.05.2024 засобами поштового зв`язку звернувся до командування НОМЕР_3 окремого стрілецького батальйону (в/ч НОМЕР_2 ), що входить до складу ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) та до командування в/ч НОМЕР_1 із рапортом (який зареєстрований 23.05.2024) щодо звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Втім, за наслідками розгляду рапорту та доданих до нього документів, військовою частиною НОМЕР_1 скеровано позивачу лист від 27.05.2024 року №6612, у якому повідомлено про не підтвердження наданими ним документами, які є підставою для звільнення з військової служби.

Підставою для відмови у звільненні позивача з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку із сімейними обставинами, а саме виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років слугувало те, що 18.05.2024 року набули чинності зміни до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" від 11.04.2024 року №3633-IX.

При цьому, позивачем не підтверджено, що другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

На переконання позивача, відповідачем при розгляді його рапорту про звільнення від 17.05.2024 року було неправомірно застосовано норми Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", зі змінами внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" від 11.04.2024 року №3633-IX, які набрали чинності 18.05.2024 року та, як наслідок, відмовлено у звільненні з військової служби, а тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

ОЦІНКА СУДУ

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України "Про правовий режим воєнного стану" від 12 травня 2015 року № 389-VIII.

Указом Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 року №69/2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року (далі - Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною 1 статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із частиною 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 2 статті 2 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову (направлення) громадян України на військову службу.

Як уже встановлено судом, 17.05.2024 року позивач надіслав рапорт (надійшов на розгляд до військової частини 23.05.2024) про звільнення з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232 у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у редакції станом на 28.04.2024 року, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.

18.05.2024 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" №3633-IX.

Відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у редакції з 18.05.2024, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з частиною 12 статті 26 Закону у редакції з 18.05.2024, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Отже, норма, що регулює підстави звільнення з військової служби зазнала змін, зокрема така підстава для звільнення, як виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років, змінилась, а тому для звільнення з військової служби відповідно до нових правил позивач зобов`язаний був також підтвердити відсутність другого з батьків такої дитини, а також інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Таким чином, станом на час розгляду військовою частиною рапорту позивача та прийняття рішення по його суті, законодавство чітко вимагало наявності такої умови для звільнення, як підтвердження відсутності другого з батьків такої дитини, а також інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Тому, за наслідками розгляду рапорту та доданих до нього документів, військовою частиною НОМЕР_1 скеровано позивачу лист від 27.05.2024 року №6612 у якому повідомлено про не підтвердження наданими ним документами сімейних обставин, які є підставою для звільнення з військової служби, оскільки ним не підтверджено відсутність другого з батьків такої дитини, а також інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Відповідно до додатків рапорту позивача вбачається, що ним документів, які б підтверджували відсутність другого з батьків такої дитини, а також інших осіб, які зобов`язані її виховувати, додано не було та про наявність таких обставин не зазначалося.

За позицією відповідача та третьої особи, після набуття чинності 18.05.2024 року змін до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" позивач не міг бути звільнений за правилами, що діяли до 18.05.2024 року, оскільки вони втратили чинність.

Надаючи оцінку таким доводам, суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до висновків щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, які викладені у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 5 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, становлять випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зі змісту вказаних рішень Конституційного Суду України також вбачається, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України зробив висновок, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

На переконання суду, для надання відповіді на питання, чи порушено права позивача у зв`язку із відмовою у задоволенні його рапорту на підставі застосування нових положень Закону, що набули чинності вже після надходження та реєстрації його рапорту у військовій частині, слід встановити наступні обставини:

- чи містили зміни до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", внесені Законом №3633-ІХ, спеціальні правила щодо застосування цих змін у часі;

- чи у межах встановлених строків було розглянуто рапорт позивача.

Аналіз змін до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", внесених Законом №3633-ІХ, дає підстави вважати, що законодавець не передбачив спеціальні правила щодо застосування цих змін у часі, а тому вони застосовуються до правовідносин за загальними правилами з дня набуття ними чинності, тобто з 18.05.2024 року.

При цьому, суд враховує, що рапорт позивача вирішений в межах 30-денного строку, як це передбачає пункт 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних силах України, що не дає підстав для висновків про зловживання з боку відповідача.

У даному випадку, правовідносини між військовою частиною та позивачем щодо розгляду рапорту про звільнення з військової служби були триваючими, оскільки почалися 17.05.2024 року та продовжували тривати у межах встановленого 30-денного строку після набуття 18.05.2024 року чинності змінами до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

З огляду на вище викладене суд приходить до висновку, що відповідачем при прийнятті рішення за наслідком розгляду рапорту позивача правомірно застосовано чинну редакцію Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з урахуванням змін внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" від 11.04.2024 року №3633-IX.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує правові висновки Верховного Суду у постанові № 280/3308/23 від 23 липня 2024 року у якій суд касаційної інстанції вказав, що у разі безпосередньо (прямої) дії нормативно-правового акта в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

У разі якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Такий підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі неодноразово застосовувався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 09 вересня 2020 року у справі №826/10971/16, від 24 січня 2023 року у справах №640/14816/20 та №600/5806/21-а, від 08 жовтня 2021 року у справі № 240/19318/20, від 16 листопада 2021 року у справі № 360/1406/20, від 01 грудня 2022 року у справі № 640/7578/20, від 07 листопада 2023 року у справі № 520/9778/19 та від 10 січня 2024 року у справі № 380/13615/21.

Частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вище викладене суд приходить до висновку, що у даному випадку повинен був застосований Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції чинній на час прийняття рішення, а не на час подання рапорту, а тому відповідач правомірно відмовив у його задоволенні та звільненні позивача з військової служби.

Інші доводи та заперечення сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно з пунктом 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994).

За нормами частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Наведене свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи вимоги статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, звільнення позивача від сплати судового збору та відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати по справі не розподіляються.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача військова частина НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 окремий стрілецький батальйону ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_6 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_7 )
Третя особа:Військова частина НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 окремий стрілецький батальйону ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_8 )

Головуюча суддя Д.Д. Гнап