Справа № 120/4765/24
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 р. Справа № 120/4765/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

12.04.2024 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з прохальною частиною вказаної заяви позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахуванна та виплати позивачу середнього заробітку за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 24.12.2021 по 19.07.2022 в сумі 81827,20 грн та за період з 20.07.2022 по 09.09.2023, у межах шестимісячного строку, в сумі 181947,50 грн;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 24.12.2021 по 19.07.2022 в сумі 81827,20 грн та за період з 20.07.2022 по 09.09.2023, у межах шестимісячного строку, в сумі 181947,50 грн;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з затримкою виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 09.09.2023;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з затримкою виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 09.09.2023.

Ухвалою суду від 17.04.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам статті 160 КАС України. Суд звернув увагу на недотримання строку звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відтак позивачу надано строк для усунення виявлених недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали шляхом подання заяви (клопотання) про поновлення строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску.

25.04.2024 до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано заяву про поновлення процесуальних строків.

Позивач зазначає, що рішеннями Вінницького окружного адміністративного суду від 02.12.2022 № 120/7137/22 та від 07.08.2023 № 120/5832/23 відновлені його порушені права на отримання належного грошового забезпечення. Водночас позивач неодноразово звертався до відповідача у телефонному режимі задля нарахування та виплати йому присуджених коштів, однак своєчасного розрахунку з ним проведено не було. Відтак 29.03.2024 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив надати інформацію щодо дати та розміру здійснення виплат на виконання судових рішень. Листом від 11.04.2024 відповідач повідомив позивача про те, що кошти індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 виплачені 09.02.2023 в сумі 4503,23 грн на виконання рішення суду від 02.12.2022 у справі № 120/7137/22 та в сумі 79121,98 грн на виконання рішення суду від 07.08.2023 у справі № 120/5832/23, після отримання відповідного фінансування з державного бюджету.

Відтак позивач просить врахувати, що він фактично дізнався про невиконання відповідачем обов`язку із виплати середнього заробітку за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, лише коли отримав від відповідача письмову відповідь свою заяву.

Ухвалою суду від 30.04.2024 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні). При цьому, з наведенням відповідних мотивів та з огляду на надані позивачем докази, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав вважати, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Також зазначеною ухвалою витребувано у відповідача довідку про розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці перед звільненням та про середньоденний розмір грошового забезпечення позивача на дату його звільнення з військової служби.

08.05.2024 на виконання вимог суду відповідач повідомив, що середньомісячний заробіток позивача за жовтень та листопад 2021 року, що передували звільненню зі служби становить 23280,48 грн (з урахуванням рішення суду у справі № 120/7016/22 про перерахунок грошового забезпечення 29996,82 грн); середньодений заробіток за жовтень та листопада 2021 року склав 763,29 грн (з урахуванням рішення суду у справі № 120/7016/22 983,50 грн.

Крім того, 08.05.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що позивач не заперечував здійснений військовою частиною розрахунок і виплачені йому суми при звільнені зі служби. Відтак, оскільки щодо нарахування та виплати позивачу сум, належних при звільненні, відсутній спір між сторонами щодо їх розміру, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин приписів статтей 116-117 КЗпП України. До того ж, на думку відповідача, до на військовослужбовців та прирівняних до них осіб не поширюються норми трудового законодавства, а тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані вказані норми Кодексу, що регламентують відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні з роботи працівника.

Також відповідач звертає увагу на те, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є звернення особи до підприємства, установи, організації із заявою про виплату відповідної компенсації, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган може задовольнити таку заяву та виплатити таку компенсацію або відмовити у її задоволенні. Разом з тим позивач не звертався до відповідача з заявою про нарахування та виплату йому компенсації та, своєю чергою, відповідач не відмовляв позивачу у виплаті відповідної компенсації, а тому звернення з такими вимогами до суду є передчасним.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23.12.2021 № 296 підполковника ОСОБА_1 , начальника відділення запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень зонального відділу-заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільненого наказом начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України-начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по особовому складу) від 22.11.2021 № 151 з військової служби у відставку за підпунктом "б" (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`тої статті 26 Закону України "Про військовий наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 25.01.2019 № 7-РС, позивача звільнено з військової служби відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у запас за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Однак на день звільнення позивача зі служби з ним не було проведено остаточного розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим позивач неодноразово звертався до суду з вимогами щодо перерахування та виплати йому недоплаченого грошового забезпечення.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 02.12.2022 у справі № 120/7137/22 визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно із урахуванням нарахованих та виплачених сум індексації.

Крім того, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.08.2023 у справі № 120/5832/23 визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 сум індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, виходячи із базового місяця для обчислення індексації грошового забезпечення січень 2016 року. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з урахуванням виплачених сум.

Як зазначає позивач та не заперечує відповідач, позивач неодноразово звертався до відповідача у телефонному режимі щодо нарахування та виплати йому присуджених коштів, однак своєчасного розрахунку з ним проведено не було.

Відтак 29.03.2024 позивач подав на адресу відповідача заяву, в якій просив надати інформацію щодо дати та розміру здійснення виплат на виконання судових рішень. Листом від 11.04.2024 відповідач повідомив позивача про те, що кошти індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 виплачені 09.02.2023 в сумі 4503,23 грн на виконання рішення суду від 02.12.2022 у справі № 120/7137/22 та 09.09.2023 в сумі 79121,98 грн на виконання рішення суду від 07.08.2023 у справі № 120/5832/23, після отримання відповідного фінансування з державного бюджету.

Водночас позивач вказує на те, що відповідач не нарахував та не виплатив йому середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по дату виконання вказаних рішень суду за весь період затримки виплат, хоча вимога про це була поставлена перед відповідачем у поданому письмовому зверненні до нього.

Зазначену бездіяльність відповідача позивач вважає протиправною, а тому за захистом своїх прав та інтересів звертається до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон № 2011-XII).

Однак Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 116-117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, наведеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Так, статтею 116 КЗпП України (в редакції станом на дату звільнення позивача з військової служби) на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 821/1083/17 у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Крім того, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав і Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зауваживши при цьому на обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Судом встановлено, що при звільненні позивача ОСОБА_1 зі служби відповідач не забезпечив проведення ним повного розрахунку, зокрема, не виплатив суму належної позивачу індексації грошового забезпечення, що свідчить про недотримання вимог ст. 116 КЗпП України та має наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу.

Поряд з цим суд враховує, що з 19.07.2022 набрав чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022, яким викладено у новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме передбачено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш як за шість місяців.

У постанові від 22.02.2024 у справі № 560/831/23 Верховним Судом зроблено висновок, згідно з яким у спорах з подібними правовідносинами стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України (тобто до 19.07.2022) і після цього.

Тобто період до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-IX) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-IX, без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосовуватись принцип співмірності і зменшення такої виплати.

Проте період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15, недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22.

Таким чином, застосовуючи до цієї справи вищенаведений підхід до визначення періодів обрахунку розміру середнього заробітку, спірний період виплати середнього заробітку у цій справі з 24.12.2021 (дата звільнення зі служби) по 09.09.2023 (дата остаточного розрахунку при звільненні) суд умовно ділить на дві частини: з 24.12.2021 по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 09.09.2023 (в межах 6 місяців).

Щодо періоду з 24.12.2021 по 18.07.2022, то кількість днів затримки розрахунку в цьому випадку становить 207 календарних днів.

Відповідно до інформації про доходи ОСОБА_1 , яка була витребувана судом у відповідача, середньоденний заробіток позивача (виходячи з розрахунку за два місяці перед звільненням) становив 983,50 грн.

Звідси випливає, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах періоду з 24.12.2021 по 18.07.2022 мав би становити 203584,50 грн. (983,5 грн х 207 календ. днів).

Проте відповідальність у такому розмірі згідно із ст. 117 КЗпП України відповідач міг би нести лише у випадку невиплати усіх належних звільненому працівникові сум. Натомість в межах спірних правовідносин відповідач допустив часткове порушення, тобто не здійснив належну виплату індексації грошового забезпечення (відповідно до рішень суду у справі № 120/7137/22 в сумі 4503,23 грн та у справі № 120/5832/23 в сумі 79121,98 грн) всього в сумі 83625,21 грн.

Враховуючи означені вище правові позиції Верховного Суду, за якими розмір відповідальності відповідача повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум, тому розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у цьому випадку має визначатися виключно пропорційно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум. Тобто суду необхідно визначити істотність частки невиплачених сум.

Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження № К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Застосовуючи саме такий підхід при вирішенні цієї справи, суд зазначає, що сума невиплачених вчасно позивачу коштів становить 83625,21 грн. Відповідно, істотність частки невиплачених сум в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку становить 41,08% (83625,21 / 203584,50 х 100).

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 41,08% розраховується наступним чином: 983,50 грн (середньоденний заробіток позивача) х 41,08% = 404,02 грн середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки; 404,02 грн х 207 (днів затримки розрахунку) = 83632,14 грн.

Таким чином, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд виходячи із обставин цієї справи та окреслених Верховним Судом критеріїв доходить висновку, що розмір відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 24.12.2021 по 18.07.2022 згідно із ст. 117 КЗпП України (в редакції до набрання чинності Законом № 2352-IX) становить 83632,14 грн.

Щодо періоду з 19.07.2022 по 09.09.2023, то, виходячи з нової редакції статті 117 КЗпП України, такий період має бути обмежений шестимісячним строком, тобто охоплюватись періодом з 19.07.2022 по 19.01.2023, що складає 184 дні.

Таким чином, оскільки середньоденний заробіток позивача становив 983,50 грн, розмір відшкодування за час затримку розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 становить 180964,00 грн (983,50 грн х 184 календ. днів).

Суд вважає, що в цьому випадку відсутні підстави застосовувати підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, оскільки судом до спірних правовідносин застосовано приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведене відповідає застосованому Верховним Судом у постанові від 22.02.2024 у справі № 560/831/23 підходу щодо обрахунку розміру середнього заробітку.

З огляду на викладене загальна сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.12.2021 по 09.09.2023, обрахованого окремо за період з 24.12.2021 по 18.07.2022 та за період з 19.07.2022 по 01.11.2023 (проте обмеженого шістьма місяцями з 19.07.2022 по 19.01.2023), становить 264596,14 грн (83632,14 грн + 180964,00 грн).

Відтак в цій частині позовні вимоги належить задовольнити частково, зважаючи на те, що розрахунки, зроблені позивачем, та розрахунки суду відрізняються.

Щодо вимог про нарахування та виплату позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з затримкою виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 09.09.2023, то суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 за № 1153/2008, встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).

Відповідно до статті 3 Закону України від 19.10.2000 за № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі Закон № 2050-ІІІ) сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

За змістом статті 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З аналізу норм Закону № 2050-ІІІ та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 за № 159 слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов:

1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії;

2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата);

3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання);

4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців;

5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 22.06.2018 у справі № 810/1092/17, від 13.01.2020 у справі № 803/203/17, від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19, від 15.10.2020 у справі № 240/11439/19 та від 29.04.2021 у справі № 240/6583/20.

Разом з тим суд звертає увагу на те, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону № 2050-III, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, або відмовити у її виплаті. Тому тільки у разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 240/186/20.

Судом встановлено, що рішеннями суду від 02.12.2022 у справі № 120/7137/22 та від 07.08.2023 у справі № 120/5832/23, які набрали законної сили, відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу невиплачену при звільненні зі служби індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Остаточна виплата присуджених позивачу сум індексації відбулася 09.09.2023.

29.03.2024 позивач звернувся до відповідача з заявою, у якій серед іншого просив нарахувати та виплатити йому компенсацію втрати частини доходів за час затримки розрахунку при звільнені на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення.

Однак, як можна побачити зі змісту листа-відповіді № 15/1797 від 11.04.2024, у відповідач відмовив у задоволенні вимог позивача.

Відповідно до ст. 7 Закону № 2050-ІІІ відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

З огляду на викладене суд доходить до висновку, що відповідача слід зобов`язати нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати, а саме за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення 09.09.2023.

Отже, в цій частині позовні вимоги задовольняються судом у повному обсязі.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 90 КАС України).

Таким чином, перевіривши доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що адміністративний позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково у спосіб визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 24.12.2021 по 09.09.2023 в сумі 264596,14 грн, а також визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу компенсації за несвоєчасну виплату сум індексації грошового забезпечення та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу таку компенсацію. У задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України у разі задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат пов`язаних з розглядом справи не встановлено, питання про розподіл судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 24.12.2021 по 09.09.2023.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 24.12.2021 по 09.09.2023 в сумі 264596 (двісті шістдесят чотири тисячі п`ятсот дев`яносто шість) гривень 14 копійок.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за несвоєчасну виплату сум індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати, а саме за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення 09.09.2023.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ).

Повне рішення суду складено 23.09.2024.

Суддя Сало Павло Ігорович