Справа № 460/1664/24
Суддя: Д.Є. Махаринець
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 вересня 2024 року м. Рівне №460/1664/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Махаринця Д.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловне управління Пенсійного фонду України у Волинській області Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач-2), за змістом якого просила суд:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-1 від 21.12.2023 №48, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

зобов`язати відповідача призначити та виплатити з 22.11.2023 позивачу пенсію за вислугою років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зарахувавши до загального страхового та спеціального стажу вислуги років періоди роботи з 25.08.1987 по 25.09.1989 та з 23.10.1989 по 02.01.1992.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач маючи загальний страховий стаж понад 36 років, вислугу років понад 29 років 6 місяців станом на 11.10.2017, та звільнившись із посади, робота на якій давала право на призначення пенсії за вислугою років, 02.11.2023 звернулася до Рівненського відділення обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років як медичному працівнику відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». За принципом екстериторіальності, надані ОСОБА_1 документи передані для розгляду та прийняття рішення про призначення/відмову в призначенні пенсії Головному управлінню Пенсійного фонду України у Волинській області, який 21.12.2023, на думку позивача без ретельної перевірки наданих документів, прийняв рішення 48 «Про відмову в призначенні пенсії». В обґрунтування підстав для прийняття рішення було те, що станом на дату звернення позивача із заявою про призначення пенсії, загальна вислуга років становила лише 25 років 01 місяць 10 днів, чого не достатньо для призначення пенсії з дня звернення (мінімум вислуги років складає 25 років на 01.04.2015; 25 років 6 місяців на 01.01.2016; 26 років 6 місяців на 10.10.2017). Як вважає позивач, відповідачем-1 всупереч положенням чинного законодавства та практиці Верховного Суду до стажу вислуги років не зараховано періоди її роботи за межами України на території Латвійської РСР з 25.08.1987 по 25.09.1989 та з 23.10.1989 по 02.01.1992. На підтвердження цього спірне рішення містить висновки про те, що до страхового та спеціального стажу не зараховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 : з 23.10.1989 по 02.01.1992, оскільки печатка, якою завірений запис про звільнення потребує перекладу; з 25.08.1987 по 25.09.1989, оскільки необхідно залучити довідку про перебування у відпустках по догляду за дітьми до трьох та шести років, а також у відпустках без збереження заробітної плати за весь період роботи.

На переконання позивача, відповідачем-1 не враховано, що відомості трудової книжки в повній мірі містять достатньо інформації про посаду та заклади, в яких вона працювала у спірний період, що дає підстави для зарахування такої роботи до загального та спеціального стажу вислуги років. Уточнюючі ж довідки, як стверджує позивач, про період роботи на спеціальних посадах надаються виключно у разі відсутності трудових книжок або ж в разі відсутності у них відповідних записів про роботу, а обов`язку надавати документи про перебування або ж не перебування у відпустках без збереження заробітної плати в осіб, які претендують на пенсію за вислугою років немає, позаяк період догляду за дитиною зараховується до стажу роботи за спеціальністю.

Ухвалою суду від 19.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідачі подали аналогічні за змістом відзиви на позовну заяву, в яких заперечили проти позовних вимог повністю, в обґрунтування чого вказали, що згідно з наданими документами страховий стаж складає 34 роки 08 місяців 26 днів, спеціальний стаж за вислугу років - 25 років 01 місяць 10 днів при мінімально необхідному 25 років на 01.04.2015; - 25 років 6 місяців на 01.01.2016; - 26 років 6 місяців на 10.10.2017. До страхового та спеціального стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 з 23.10.1989 по 02.01.1992, оскільки печатка, якою завірений запис про звільнення потребує перекладу. До спеціального стажу не враховано період роботи з 25.08.1987 по 25.09.1989 за записами в трудовій книжці, оскільки необхідно залучити довідку про перебування у відпустках по догляду за дітьми до трьох та шести років, а також у відпустках без збереження заробітної плати за весь період роботи. Тому, 09.11.2023 Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області розглянуло подані позивачем документи та винесено рішення про відмову у призначенні пенсії за № 48.

З`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , 02.11.2023 звернулася до Рівненського відділення обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років як медичному працівнику відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності (випадковості) структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області.

Рішенням від 21.12.2023 №48 Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області відмовило позивачу у призначенні пенсії. Зазначено, що станом на дату звернення позивача із заявою про призначення пенсії, загальна вислуга років становила 25 років 01 місяць 10 днів, чого не достатньо для призначення пенсії з дня звернення (необхідний мінімум вислуги років складає 25 років на 01.04.2015; 25 років 6 місяців на 01.01.2016; 26 років 6 місяців на 10.10.2017). До стажу вислуги років не зараховано періоди роботи за межами України на території Латвійської РСР згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 : з 23.10.1989 по 02.01.1992, оскільки печатка, якою завірений запис про звільнення потребує перекладу; з 25.08.1987 по 25.09.1989, оскільки необхідно залучити довідку про перебування у відпустках по догляду за дітьми до трьох та шести років, а також у відпустках без збереження заробітної плати за весь період роботи.

Вважаючи протиправним рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за віком, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі Закон №1788-ХІІ) пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Згідно зі ст. 52 Закону №1788-ХІІ, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 01 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 01 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 01 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 01 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 01 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 01 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 01 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років.

Згідно з п. 2-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Законом № 2148-VІІІ були внесені зміни до п. 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції: "До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону № 1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії".

Отже, враховуючи положення п. 2-1 та п. 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV пенсія за вислугу років згідно положень п. "е" ст. 55 Закону № 1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11.10.2017.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 440/1286/20.

Відповідно до змісту оскарженого рішення про відмову в призначенні пенсії, до позивача застосовуються положення п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ, відповідно до яких право на пенсію за вислугою років мають працівники охорони здоров`я незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за Переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на:

- 01.04.2015 не менше 25 років;

- 01.01.2016 не менше 25 років 6 місяців;

- 01.10.2017 не менше 26 років 6 місяців.

Відповідач-1 вважає, що загальний стаж роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугою років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" складає 25 років 01 місяць 10 днів, а спірні періоди в сукупності 4 роки 3 місяці 11 днів не зараховані до спеціального стажу.

Пунктом «е» статті 55 Закону №1788-XII визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі Перелік №909).

Із аналізу змісту оскаржених рішення вбачається, що пенсійні органи не заперечують віднесення посад ОСОБА_1 , на яких вона працювала у спірні періоди, та відповідно й заклади до установ охорони здоров`я: лаборант в клінічній лабораторії Центральної міської лікарні з 25.08.1987 по 25.09.1989 (на території Латвійської РСР) та старшої медичної сестри в дитячому садку №24 м. Вільнюс з 23.10.1989 по 02.01.1992), обмежуючись лише підставами для відмови у зарахуванні вказаної роботи до загального та спеціального стажу через відсутність документів про перебування/не перебування її у відпустці без збереження заробітної плати впродовж такого періоду роботи та відсутність перекладу печатки, якою засвідчено запис про звільнення від 02.01.1992.

Як ствердив відповідач-1 для зарахування спірних періодів роботи до вислуги років, надати довідки про перебування у відпустках по догляду за дітьми до трьох та шести років, а також у відпустках без збереження заробітної плати за весь період роботи.

Суд оцінює критично та відхиляє зазначені доводи відповідача, з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (до 01.01.2004), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Постановою Кабінету Міністрів від 12.08.1993 року №637 (на яку посилається відповідач) затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).

Згідно з п.п. 1 та 2 вказаного Порядку №637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.3

Пунктом 20 Порядку №637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз вказаних положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що виключно при відсутності в трудовій книжці інформації, яка б давала можливість ідентифікувати посаду та заклад, в якому особа працювала, у неї виникає обов`язок надання уточнюючих довідок. Іншого чинним законодавством не встановлено.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі № 234/13910/17 та від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17.

Суд встановив, що у наданій позивачем відповідачам трудовій книжці Серія НОМЕР_2 , дата заповнення 25.07.1986, яка в силу приписів пункту 1 Порядку №637, є основним документом, що підтверджує стаж роботи, у спірний період вона працювала на посадах: з 25.08.1987 (запис №3) по 25.09.1989 (запис №5) лаборантом в клінічній лабораторії та фельдшером-лаборантом Центральної районної лікарні на території Латвійської РСР; з 23.10.1989 (запис №6) по 02.01.1992 (запис №7) старшою медичною сестрою в дитячий ясла садок №24 м. Вільнюс (Латвійської РСР).

Як зазначені посади, так і заклади передбачені Переліком №909, що відповідачами не заперечувалось при прийнятті оскарженого рішення, так і в ході розгляду справи судом.

Суд зазначає, що для зарахування цих періодів до загального страхового стажу та вислуги років відповідачами вимагалось надання уточнюючих довідок із зазначенням періоду перебування у відпустках по догляду за дітьми та у відпустках без збереження заробітної плати.

Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2018 року у справі №263/927/17 дійшов висновку, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що вона повинна була подати уточнюючу довідку, не ґрунтується на правильному розумінні норм права, оскільки основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Тому правильним є висновок суду першої інстанції про те, що період роботи позивача, щодо якого виник спір, відноситься до спеціального трудового стажу, передбаченого статтею 55 Закону № 1788-ХІІ.

Суд враховує, що записи трудової книжки про період роботи позивача на спірних посадах виконані російською мовою.

При цьому, До 1993 року був чинним бланк трудової книжки, затверджений Постановою Ради Міністрів СРСР, ВЦСПС «Про трудові книжки робітників і службовців» від 06 вересня 1973 року №656 (далі Постанова №656).

Титульний аркуш бланку трудової книжки, затвердженого Постановою №656, був російською мовою офіційною мовою СРСР. Постанова №656 допускала також паралельне заповнення трудової книжки мовою союзної, автономної республіки, автономної області, автономного округа (п. 13 Постанови №656).

Таким чином, суд дійшов висновку, що чинним законодавством, на дату прийняття спірного рішення, не вимагається перекладу записів, а відтиск печатки про звільнення з роботи 02.01.1992 виконаний латвійською мовою. Водночас, із самих записів достатньо встановити період, посаду, заклад та умови роботи, які підлягають до зарахування для обчислення пенсії за вислугою років ОСОБА_1 .

Згідно з п.4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за №1566/11846, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Відповідно до ч.3 ст.44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Верховним Судом у постановах від 21.11.2018 у справі №672/914/16-а та від 11.07.2019 у справі №127/1849/17 викладено правові висновки, що перевірка достовірності виданих документів покладається на Пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі або відсутність можливості їх перевірити, самі по собі, не можуть бути підставою для відмови у перерахунку пенсії.

Водночас, відповідачами, у разі наявності сумнівів щодо роботи позивача у спірні періоди на посадах чи у закладах, які передбачені Переліком №909, не надано доказів здійснення своїх повноважень щодо перевірки вказаних відомостей чи сприянні позивачу в отриманні будь-яких документів.

Порядок ведення трудових книжок у 1987-1989 роках регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях від 20.06.1974 №162, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР (надалі - Інструкція №162), а в подальшому - Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України (надалі - Інструкція №58).

Пунктом 1 Інструкції №162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки працівників та службовців" (надалі - Порядок № 656) та цією Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 Порядку №656, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пункту 18 Порядку №656, відповідальність за організацію робіт по веденню, обліку, збереженню та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, яка призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, збереження і видачі трудових книжок посаді особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її неналежне ведення не може позбавити позивача права на включення періодів роботи до її страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Відтак, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17 та в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а.

Таким чином, суд дійшов висновку, що наявність відтиску печатки на записі про звільнення 02.01.1992 із дошкільного закладу освіти, який розташований на території Латвійської республіки, виконаної іноземною мовою (самі записи на печатці) не можуть давати підстави відповідачу-1 щодо не зарахування спірних періодів роботи до вислуги років.

Враховуючи наведе правове регулювання спірних правовідносин, за висновком суду, позивач не може нести відповідальність за правильність заповнення та ведення трудової книжки, а отже й не може бути обмежений у праві врахування до загального страхового та спеціального стажу вислуги років періоду її роботи з 25.08.1987 по 25.09.1989 та з 23.10.1989 по 02.01.1992.

Відтак, суд дійшов висновку, що в розрізі даної справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Суд наголошує, що періоди догляду особою за дитиною до досягнення нею 6 річного віку (навіть у випадку, якби позивач в такій відпустці перебувала) підлягають зарахуванню до стажу роботи за спеціальністю відповідно до листа/роз`яснення Пенсійного фонду України від 25.06.2008 №10842/02-10 «Щодо зарахування до стажу роботи періоду догляду за дитиною», за змістом якого, далі цитується: «згідно з ст. 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (у разі якщо дитина потребує домашнього догляду, на підставі медичного висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Час догляду за дитиною у період до 01.01.2004 зараховується до страхового стажу непрацюючій матері чи працюючій особі, якій у встановленому законом порядку надана відповідна відпустка по догляду за дитиною до 3 та 6 річного віку.

Починаючи з 01.01.2004 час неоплачуваної відпустки по догляду за дитиною з 3-х до 6 років не зараховується до страхового стажу.

Щодо обчислення спеціального і пільгового стажу, то до спеціального й пільгового стажу, то до цього стажу, що дає право на пенсію за вислугу років і на пільгових умовах, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею 3- і 6- річного віку (у разі оформлення відповідної відпустки). При цьому, страховий стаж для визначення розміру пенсії обчислюється у вищезазначеному порядку (прим. тобто не зараховується до страхового стажу).

Таким чином, Пенсійним фондом України надано роз`яснення своїм територіальним самостійним підрозділам, що до вислуги років період догляду за дитиною, яка за медичними документами потребувала такого догляду, зараховується до спеціального стажу-вислуги років, але виключно до досягнення дитиною 6 річного віку, що спростовує позицію відповідача та вказує на протиправність їх відмови у призначенні пенсії.

Зазначене в сукупності вказує на те, що наданими відповідачам документами належним чином підтверджено, що в період з 25.08.1987 по 25.09.1989 та з 23.10.1989 по 02.01.1992 вона працювала на посадах, робота на яких дає їй право на призначення пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відтак, висновки Пенсійних органів про те, що вказані періоди роботи не можна зарахувати до вислуги років працівника закладів охорони здоров`я є безпідставними та необґрунтованими.

У зв`язку з цим, в ході вирішення адміністративного спору, суд дійшов висновку, що загальний стаж роботи на посадах, робота на яких дає право на призначення позивачу пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» станом на 01.10.2017, складав понад 29 повних років (25 повних років зарахованих відповідачем добровільно та 4 роки 3 місяці 11 днів, у зарахуванні яких, як з`ясовано судом, відмовлено безпідставно).

За вказаних обставин, відповідач-1 був зобов`язаний на підставі поданої 22.11.2023 заяви призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що вказує на протиправність оскарженого рішення, яке підлягає скасуванню.

При цьому суд враховує позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 08.02.2024 по справі № 500/1216/23, згідно з якою дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ у Волинській області. А відтак, у задоволенні позовних вимог до ГУ ПФУ в Рівненській області позивачу слід відмовити.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачами не доведено правомірності вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 КАС України, а тому, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю.

Розподіл судових витрат здійснюється згідно зі статтею 139 КАС України пропорційно задоволеним позовним вимогам до відповідачів.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 21.12.2023 №48, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити та виплатити з 22.11.2023 ОСОБА_1 пенсію за вислугою років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зарахувавши до загального страхового та спеціального стажу вислуги років періоди роботи з 25.08.1987 по 25.09.1989 та з 23.10.1989 по 02.01.1992.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (вул. Кравчука, буд. 22В,м. Луцьк,Волинська обл.,43026, ЄДРПОУ/РНОКПП 13358826) Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7,м. Рівне,Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076)

Суддя Д.Є. Махаринець