Справа № 209/6479/24
Суддя: Левицька Н. В.
Дата ухвалення: 2024-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 209/6479/24
Провадження № 2-а/209/28/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Левицької Н.В.,

за участі секретаря судового засідання Погрібної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі, -

ВСТАНОВИВ:

03 вересня 2024 року ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) через свого представника звернувся в Дніпровський районний суд м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради (надалі також Інспекція, відповідач), в якому просить поновити процесуальний строк для оскарження постанови про адміністративне правопорушення; постанову від 16.05.2024 про накладення адміністративного стягнення серія 1ДІ №00511876 до повідомлення серія ІД №01357155 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП скасувати, та провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП; стягнути з Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради па користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 605,60 грн. та у вигляді витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5000 грн.

В обґрунтування позову покликається на те, що 19.08.2024 ОСОБА_1 виявив, що його банківські рахунки заблоковані, у зв`язку із чим звернувся до адвоката, який 19.08.2024 ознайомився з виконавчим провадженням №75636954 та відповідно позивачу стало відомо про наявність та зміст оскаржуваної постанови, згідно якої ОСОБА_1 нібито 23.04.2024 о 14 год 33 хв. транспортним засобом Ford Kuga д.н.з. НОМЕР_1 здійснив стоянку в районі будинку, що знаходиться за адресою: м. Дніпро площа Героїв Майдану, 1, чим вчинив порушення правил стоянки, що створюють перешкоди дорожнього руху або загрозу безпеці руху, а саме порушено вимоги підпункту д) пункту 15.10 розділу 15 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 року №1306 (зі змінами), здійснено стоянку у місцях, де транспортний засіб, що стоїть зробить неможливим рух інших транспортних засобів або створить перешкоду для руху пішоходів. Чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП.

На переконання позивача оскаржувана постанова є незаконною та підлягає скасуванню, а обставини наведені в ній не відповідають дійсності. Зазначає, що автомобіль дійсно належить ОСОБА_1 , однак позивач 23 квітня 2024 року не керував автомобілем Ford Kuga д.н.з. НОМЕР_1 та вказаний автомобіль цього дня о 14.33 год не паркував, як це зазначено у постанові інспектором з паркування від 16.05.2024, відтак, на думку позивача, він ніякого адміністративного правопорушення не вчиняв та не міг вчинити, адже автомобілем користувався його батько, будь-які докази які б свідчили про вчинення саме позивачем адміністративного правопорушення інспектором з паркування відділу контролю за безпекою дорожнього руху інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради до цієї постанови не долучались.

Також вважає, що з огляду на притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП, підлягає доведенню відповідачем недотримання позивачем таких умов: стоянка у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, зробить неможливим рух інших транспортних засобів або створить перешкоду для руху пішоходів, однак як в матеріалах справи так і в графі додатки оскаржуваної постанови такі відсутні, а відтак, така кваліфікуюча ознака як порушення п. 15.10 ПДР не доведена відповідачем, тому просить позов задовольнити та закрити провадження у справі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 вересня 2024 року визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду за адміністративним позовом до Інспектора з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення. Відкрито спрощене позовне провадження та розгляд справи по суті призначено на 24 вересня 2024 року о 10:00 год.

18.09.2024 на адресу суду надійшов відзив від Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради, у якому відповідач зазначив, що 23.04.2024 інспектором з паркування було виявлено адміністративне правопорушення, яке передбачено ч. 3 ст. 122 КУпАП, а саме: стоянка транспортного засобу Ford Kuga номерний знак НОМЕР_1 (транспортний засіб) чим створює перешкоди для руху пішоходів в районі будинку, за адресою АДРЕСА_1 чим порушено вимоги п.п. «д» пункту 15.10. розділу 15 Правил дорожнього руху. У відповідності до ст.14-2 КУпАП особою, яка притягується до адміністративної відповідальності за оскаржуваною постановою є ОСОБА_1 , адже саме він є особою, за якою зареєстровано транспортний засіб.

Щодо строків оскарження постанови про адміністративне правопорушення зазначає, що інспектором з паркування було проведено фотофіксацію обставин порушення в режимі фотозйомки та через відсутність технічних можливостей встановити особу, зазначену у частині першій статті 14-2 КУпАП на місці вчинення правопорушення (яка є суб?єктом правопорушення), інспектором з паркування, у повній відповідності до вимог ст. 279-1 КУпАП, було розміщено повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності серія ІД №01357155 на лобовому склі транспортного засобу. Після встановлення відповідальної особи, інспектором з паркування було винесено оскаржувану постанову про накладення адміністративного стягнення, згідно з п. 4.5 ст. 279-1, ст. ст. 283, 284 КУпАП - без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Вказана постанова про накладення адміністративного стягнення не була виконана шляхом сплати 50 відсотків розміру штрафу протягом десяти днів з дня її винесення, тому надіслана відповідальній особі, зазначеній у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, рекомендованим листом з повідомленням на адресу місця реєстрації (проживання) фізичної особи (місцезнаходження юридичної особи) у відповідності до 4.7 ст. 279-1 КУпАП.

Звертає увагу суду на те, що інформацію про адресу реєстрації відповідальної особи ( АДРЕСА_2 ) отримано інспектором з паркування з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, також на те, що саме ця адреса зазначена, як адреса для листування, у адміністративному позові. На адресу інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради поштовим відділенням повернуто рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про невручення у зв?язку з закінченням терміну зберігання. Вказує, що в разі невручення постанови адресату за зазначеною в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів адресою днем отримання постанови вважається день повернення поштового відправлення з позначкою про невручення до органу (підрозділу), уповноважена посадова особа якого винесла відповідну постанову. Відтак, з огляду на те, що позивачем пропущений строк оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення на 3 місяці, відповідач вважає, що в суду наявні підстави для відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 286 КАС України.

Щодо незгоди позивача з накладенням адміністративного стягнення та покликань на відсутність доказів вчинення адміністративного правопорушення, звертає увагу суду на те, що інспектором з паркування було зроблено фотофіксацію обставин порушення правил паркування в режимі фотозйомки, шляхом створення зображень транспортного засобу позивача в момент вчинення правопорушення, на яких було зафіксовано: 1) дату порушення 23.04.2024 р.; 2) місце розташування транспортного засобу по відношенню до нерухомого об?єкта - площа Героїв Майдану, 1 у м. Дніпро; 3) географічні координати: 48.4643462, 35.0447085; 4) час вчинення порушення: 14 год 33 хв. Зазначена фотофіксація, у відповідності до вимог ст. 283 КУПАП, розміщена на вебсайті ipkp.dniprorada.gov.ua, та є належним та допустимим доказом, який підтверджує факт вчинення адміністративного правопорушення позивачем. На переконання відповідача, з матеріалів фотофіксації чітко вбачається, що транспортний засіб розташовано безпосередньо на тротуарі де він створює перешкоду для руху пішоходів. Місце розташування транспортного засобу не має жодних ознак спеціально відведеного майданчика для паркування. Окрім того, на думку відповідача, позивач не заперечує, а навпаки підтверджує своїми поясненнями, що автомобіль Ford Kuga, номерний знак НОМЕР_1 був припаркований в районі будинку 1, площа Героїв Майдану у м. Дніпро, з порушення вимог п.п «д» п.15.10 розділу 15 Правил дорожнього руху. Відтак, в оскаржуваній постанові чітко зазначено, що позивачем порушено вимоги п.п. «д» п. 15.10 розділу 15 Правил дорожнього руху, в частині заборони стоянки у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, зробить неможливим рух інших транспортних засобів або створить перешкоду для руху пішоходів, у тому числі осіб з інвалідністю на спеціальних засобах пересування та пішоходів із дитячими колясками.

Також відповідач вважає, що заявлена позивачем сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 гривень є неспівмірною, зокрема, з ціною позову, оскільки предметом спору у справі є постанова про накладення адміністративного стягнення на суму 680,00 грн. Вказане свідчить про необґрунтованість заявленої до відшкодування суми, доказів на підтвердження взаємозв`язку між сумою витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. та наданою йому правовою допомогою позивачем не надано, відтак розмір витрат на правничу допомогу перевищує суму штрафу в рази, що викликає сумнів у їх доцільності та співмірності. Відповідно до ч. 6 ст. 12 КАС України, дана справа відноситься до категорії справ незначної складності, а отже об`єктивно, розмір витрат на правничу допомогу не може майже в 8 разів перевищувати розмір штрафу, визначений оскаржуваною постановою, а тому просить відмовити у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу та інших витрат пов`язаних з розглядом справи.

З урахуванням зазначеного, Інспекція з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради вважає, що дії інспектора з паркування вчинені згідно з вимогами чинного законодавства, а постанова про накладення адміністративного стягнення є правомірною. Просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

На спростування доводів відповідача, позивач 23.09.2024 через свого представника подав відповідь на відзив та зазначив, що твердження відповідача про те, що позивач визнав, що порушив ПДР є хибними, адже позивачем у позові констатований зміст оскаржуваної постанови. Зокрема вважає, що обставини, наведені в оскаржуваній постанові не відповідають дійсності, а долучені відповідачем фотографії чітко відображають, що автомобіль стоїть припаркований впритул біля тротуару, будь-яких заборонних знаків не має, та цей транспортний засіб, що припаркований, ніяким чином не зробить та не зробив неможливим рух інших транспортних засобів та не створює перешкоду для руху пішоходів. Вважає, що з боку біля припаркованого автомобіля достатньо відстані проїхати іншому автомобілю (понад 3 метри) та пройти пішоходам без будь-яких перешкод.

Зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували порушення позивачем п.15.10 КУпАП та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

24.09.2024 на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про проведення судового засідання без його участі та вирішення справи по суті.

Сторони у справі про судовий розгляд даного позову повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи обставини справи та положення вищевказаної статті, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за наявними в ній доказами.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, керуючись принципами верховенства права та законності, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів в їх сукупності, які є у справі, зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КУпАП України постанову у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у відповідності до положень статті 14-2 КУпАП інспектором з паркування було здійснено фотофіксацію обставин порушення правил стоянки в режимі фотозйомки, шляхом створення зображень транспортного засобу в момент вчинення правопорушення, на яких було зафіксовано:

дату та час фіксації порушення 23.04.2024; 14:33:04;

адреса правопорушення: м. Дніпро, площа Героїв Майдану 1;

географічні координати: 48.4643462, 35.0447085.

Після встановлення відповідальної особи, 16.05.2024 інспектором з паркування відділу контролю за безпекою дорожнього руху Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Міхалевич Русланом Євгеновичем було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серія ІДІ № 00511876 (а.с. 17) до повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності серії ІД № 01357155 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП, а саме: транспортним засобом Ford Kuga, номерний знак НОМЕР_1 здійснено стоянку в районі будинку, що знаходиться за адресою м.Дніпро, площа Героїв Майдану, 1, чим вчинено порушення правил стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, а саме: порушено вимоги підпункту д) пункту 15.10. розділу 15 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМУ 10.10.2001 № 1306 (зі змінами), здійснено стоянку у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, зробить неможливий рух інших транспортних засобів або створить перешкоду для руху пішоходів. Даною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення в розмірі 680 грн 00 коп.

Вказана постанова про накладення адміністративного стягнення не була виконана шляхом сплати 50 відсотків розміру штрафу протягом десяти днів з дня її винесення, тому надіслана відповідальній особі, зазначеній у частині першій статті 142 цього Кодексу, рекомендованим листом з повідомленням на адресу місця реєстрації (проживання) фізичної особи (місцезнаходження юридичної особи) у відповідності до ч. 7 ст. 279-1 КУпАП.

Позивач вважаючи постанову від 16.05.2024 про накладення адміністративного стягнення серія 1ДІ №00511876 незаконною, заперечуючи отримання оскаржуваної постанови та зазначаючи, що йому не було відомо про наявність повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності серії ІД № 01357155, звернувся з цим позовом до суду.

Відповідач звертає увагу суду про наявність підстав для відмови у задоволені позовних вимог на підставі ч. 2 ст. 286 КАС України із врахуванням пропуску строків оскарження постанови про адміністративне правопорушення. Відтак, суд вважає за необхідне насамперед зазначити наступне.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 КАС України.

Так, відповідно до частини другої вказаної статті позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів із дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) у справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Згідно з частиною 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду встановленого цим Кодексом або іншими Законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 122 КАС України).

Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

За правилами частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно частини третьої вказаної статті, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, дотримання строків на подання позовної заяви є однією з умов дисциплінування учасників судового процесу. У випадку ж пропуску строку, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду з позовом визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Згідно правової позиції Верховного Суду у постановах від 26 червня 2018 у справі №473/653/17, від 18 січня 2019 року в справі № 576/1434/17, при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд повинен звертати увагу на усі доводи позивача; на тривалість строку, який пропущено; на поведінку позивача протягом цього строку; на дії, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням звернення до суду та оцінювати їх в сукупності. Суди повинні гарантувати доступ до правосуддя особам, які вважають, що їх право порушене, і діяли добросовісно, але пропустили строк звернення до суду з поважних причин.

Строки на оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності також визначені статтею 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до указаної статті скаргу на постанову у справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів із дня винесення постанови, а щодо постанов у справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та/або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), - протягом десяти днів із дня набрання постановою законної сили. У разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Дійсно, частиною другою статті 291 КУпАП передбачено, що постанова у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксоване в автоматичному режимі, або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), набирає законної сили після її вручення особі або отримання поштового повідомлення про вручення, або про відмову в її отриманні, або повернення поштового відправлення з позначкою про невручення.

За абз. 4-7 ст. 279-5 КУпАП, постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Постанова про накладення адміністративного стягнення надсилається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, протягом трьох днів з дня її винесення рекомендованим листом з повідомленням на адресу місця реєстрації (проживання) фізичної особи (місцезнаходження юридичної особи). Днем отримання постанови є дата, зазначена в поштовому повідомленні про вручення її особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, або повнолітньому члену сім`ї такої особи. У разі якщо особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, відмовляється від отримання постанови, днем отримання постанови є день проставлення в поштовому повідомленні відмітки про відмову від її отримання. У разі невручення постанови адресату за зазначеною в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань або Єдиному державному демографічному реєстрі адресою днем отримання постанови вважається день повернення поштового відправлення з позначкою про невручення до органу (підрозділу), уповноважена посадова особа якого винесла відповідну постанову.

За ч. 3 ст. 291 КУпАП постанова у справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, та постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, набирає законної сили після її вручення особі або отримання поштового повідомлення про вручення, або про відмову в її отриманні, або повернення поштового відправлення з позначкою про невручення.

Суд враховує, що відповідачем надано докази повернення поштового конверту, яким здійснювалося відправлення документів на адресу позивача 24 травня 2024 року та подання позову позивачем 24 серпня 2024 року. Однак, суд враховує і те, що оскаржувана постанова винесена 16 травня 2024 року, поштове повідомлення повернуто з відміткою повертається, що не вказує на належне вручення постанови в розумінні вимог ст. 286 КАС України, яка є спеціальною для суду, що розглядає справу з приводу оскарження відповідного рішення суб`єкта владних повноважень. Поняття «день отримання постанови», передбачене положеннями ст. 297-5 КУпАП, яке впливає на набрання постановою законної сили, не вказує на вручення такої постанови особі, щодо якої вона винесена.

Також суд враховує, що було проведено фотофіксацію обставин порушення в режимі фотозйомки та через відсутність технічних можливостей встановити особу, зазначену у частині першій статті 14-2 КУпАП на місці вчинення правопорушення (яка є суб`єктом правопорушення), а відтак інспектором з паркування у повній відповідності до вимог ст. 279-1 КУпАП слід було розмістити повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності до постанови серія ІД № 01357155 на лобовому склі транспортного засобу позивача.

Однак суд звертає увагу на те, що з наданих відповідачем до суду доказів, а саме фотознімків не встановлюється залишення уповноваженою посадовою особою на місці вчинення правопорушення на лобовому склі транспортного засобу повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності до постанови.

Інших доказів обізнаності позивача про наявність постанови, її зміст, окрім наданих позивачем, суду не надано.

При цьому, суд враховує правовий висновок, викладений в Постанові Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, згідно з яким застосовуючи процесуальні норми, потрібно уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, установлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства є неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Доказів того, що позивач, проявляючи розумну обачність міг би дізнатися про існування вказаної постанови раніше, за вказану ним дату з інших джерел суду також не надано.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Визначені процесуальним законом строки, про які зазначено вище, це той орієнтовний період часу, протягом якого позивач мав би проявити інтерес стосовно свого позову, якщо він дійсно зацікавлений у тому, щоб провадження у справі було відкрито, а його спір вирішено. Строк звернення до суду для такої категорії спорів доволі стислий десять днів, і якщо зважити на характер спірних правовідносин, встановлений строк з одного боку має на меті дисциплінувати позивача, який, якщо він справді зацікавлений у відновленні своїх порушених прав, повинен якомога швидше реалізувати своє право на захист, з іншого боку - є своєрідним бар`єром, який повинен запобігати зловживанню правами і сприяти правовій визначеності правовідносин, які виникають у зв`язку з проходженням публічної служби.

Підсумовуючи зазначене, реалізувати своє право на захист в порядку адміністративного судочинства, потрібно вчасно, а поновити пропущений строк суд може, якщо для цього є поважні і об`єктивні причини.

Враховуючи, що при відкритті провадження суд надав оцінку поважності пропуску позивачем строку звернення до суду, а наведені у відзиві обставини таких висновків не спростовують, суд вважає необґрунтованими покликання Інспекції про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, що на думку відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зокрема зазначає, що обставини, наведені в оскаржуваній ним постанові не відповідають дійсності, оскільки хоча він і є власником транспортного засобу, однак 23.04.2024 о 14 год 33 хв. вказаний автомобіль не паркував та відповідно ніякого адміністративного правопорушення не вчиняв, оскільки автомобілем в цей час керував його батько, а докази щодо вчинення адміністративного правопорушення саме позивачем відсутні.

Суд, з цього приводу зазначає таке.

Порядок внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2022 року №1145 визначає процедуру внесення до Єдиного державного реєстру транспортних засобів відомостей про належного користувача транспортного засобу.

Підпунктом 4 пункту 2 цього Порядку було передбачено, що належний користувач - фізична особа, яка на законних підставах користується транспортним засобом, що їй не належить, а також керівник юридичної особи (особа, яка виконує повноваження керівника юридичної особи) або працівник, визначений керівником юридичної особи, яка є власником транспортного засобу, які в разі внесення щодо них відомостей до Реєстру несуть відповідно до статті 14-2 КУпАП відповідальність за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису).

Пунктом 3 цього ж Порядку визначено, що підставою для внесення до Реєстру відомостей про належного користувача є електронна заява або заява, сформована та подана заявниками, якою визначено належного користувача безпосередньо власником транспортного засобу у зв`язку з передачею фізичній або юридичній особі транспортного засобу в користування.

Відтак, у разі відсутності даних про належного користувача транспортного засобу адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі (за допомогою технічних засобів - приладів контролю за дотриманням правил дорожнього руху з функціями фото-, відеофіксації, які функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах) несе фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб.

Враховуючи наведене та те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності відомостей про належного користувача транспортного засобу в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів на час розгляду справи, а також те, що належний користувач не звертався до органу (посадової особи), уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення, із заявою про визнання зазначеного факту адміністративного правопорушення та надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності, суд вважає, що відповідальність несе власник транспортного засобу - позивач у справі.

Щодо правомірності прийняття оскаржуваної постанови суд виходить з такого.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Підпунктом «д» п. 15.10 Правил дорожнього руху України зазначено, що стоянка забороняється у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, зробить неможливим рух інших транспортних засобів або створить перешкоду для руху пішоходів.

Відповідно до частини третьої ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Випадки розміщення транспортного засобу, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, визначені частиною третьою статті 265-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зокрема, якщо транспортний засіб своїм розташуванням робить неможливим рух інших транспортних засобів або створює перешкоду для руху пішоходів, у тому числі осіб з інвалідністю на спеціальних засобах пересування та пішоходів із дитячими колясками (пп. 3 частини третьої ст. 265-4 КУпАП).

Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішенні справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функцію фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно зі ст. 252 КУпАП орган (посадова особа), що розглядає справу про адміністративне правопорушення оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

В той же час, суд вважає, що в порушення вказаних вимог, відповідачем не було вжито всіх заходів для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставини справи, що мали значення для правильного її вирішення.

Так, на підтвердженні вчиненого позивачем адміністративного правопорушення, відповідачем надано фотофіксацію події 23.04.2024 із зображеннями місця стоянки транспортного засобу Ford Kuga, номерний знак НОМЕР_1 .

При дослідженні фотознімків судом встановлено, що транспортний засіб був розташований на проїзній частині, поруч є тротуар та вільною залишається ще частина проїзної частини, яка, на переконання суду, є достатньою для руху пішоходів, у тому числі осіб з інвалідністю на спеціальних засобах пересування та пішоходів із дитячими колясками.

Відтак транспортний засіб Ford Kuga, номерний знак НОМЕР_1 не створює перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, що є необхідним елементом складу правопорушення за ч. 3 ст. 122 КУпАП.

Окрім цього, відповідачем не надано доказів того, що стоянка транспортного засобу у місці, зображеному на фотознімках, була заборонена та потягла за собою неможливий рух інших транспортних засобів або створення перешкод для руху пішоходів.

Також слід врахувати, що в силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим, і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Крім цього, одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, є принцип обґрунтованості.

Всупереч даним вимогам, вчинення позивачем адміністративного правопорушення не підтверджується належними та допустимими доказами, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування вини, не доведено наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення визначеного пп. «д» п. 15.10 Правил дорожнього руху України та правомірності винесеної постанови про накладення на позивача штрафу, передбаченого санкцією ч. 3ст. 122 КУпАП.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (частина перша ст. 77 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга ст. 77 КАС України).

Суд також враховує позицію, вказану у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

У п. 110 рішення Європейського суду з прав людини «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» N 36985/97 суд визначив, що адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має суб`єкт владних повноважень.

Аналогічну правову позицію визначив у Постанові від 31.01.2019 року Верховний суд у справі №760/10803/15-а зазначивши, що один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки в протилежному випадку презюмується, що вони є протиправними.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що постанова по справі про адміністративне правопорушення винесена з порушенням норм законодавства, без належних та допустимих доказів, що призвело до незаконного притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення.

За правилами ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо невідповідності оскаржуваної постанови вимогам закону, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження у справі.

Отже, постанова від 16.05.2024 серія 1ДІ № 00511876 підлягає скасуванню, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 3 ст. 122 КУпАП, підлягає закриттю.

Суд звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Частиною 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За приписами частини третьої статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать:1) витрати на професійну правничу допомогу; 2) витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5). пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно із статтею 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем понесено судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 605,60 грн, а тому дані витрати у відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань.

Також позивач просить стягнути на його користь понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Так, частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до частини 4 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому частиною 5 статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Перевіряючи обґрунтованість визначеного адвокатом у акті виконаних робіт вартості наданих послуг (5000 грн.), суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що 19 серпня 2024 року між позивачем та адвокатом Осипенко Артемом Валерійовичем було укладено договір про надання правничої (правової) допомоги.

На підтвердження понесених витрат представником позивача надано: копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 19.08.2024, копію акту прийому-передачі наданих послуг від 23.08.2024 згідно договору про надання правової допомоги від 19.08.2024, копію детального опису наданих послуг професійної правничої (правової) допомоги від 23.08.2024 в якому вказано розрахунок наданих клієнту послуг із визначенням кількості годин та вартості; квитанцію від 20.08.2024 про оплату гонорару згідно з договором про надання правової допомоги від 19.08.2024 на суму 5000,00 грн.

Згідно Акту прийому-передачі та детального опису наданих послуг професійної правничої (правової) допомоги, представник позивача Осипенко А.В. надав позивачу ОСОБА_1 правову допомогу у формі: вивчення наданих позивачем документів, проведення їх аналізу, визначення правової позиції, надання консультації по справі про скасування постанови за ч. 3 ст. 122 КУпАП 1 год. вартістю 1000 грн; вивчення матеріалів виконавчого провадження, проведення їх аналізу, надання консультації 1 год. вартістю 1000 грн; аналіз судової практики по даній категорії справ, складання адміністративного позову, подання позову до суду та подальший супровід 3 год. вартістю 3000 грн.

Слід зазначити, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (в подальшому - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, суд також враховує рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04), в якому зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Також, у цьому рішенні ЄСПЛ підкреслив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане з суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 у справі №726/549/19.

Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії:

складність справи та виконаних робіт (наданих послуг);

час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг);

обсяг наданих послуг та виконаних робіт;

ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім того, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.

Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.

У зв`язку з цим суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №200/14113/18-а, від 31.03.2020 у справі №726/549/19, від 21.05.2020 у справі №240/3888/19, від 11.02.2021 у справі №520/9115/19, №640/19536/18 від 03.02.2022.

Також, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Досліджуючи матеріали справи щодо судових витрат, суд встановив, що сума судових витрат за надану правничу допомогу в розмірі 5000 грн. є завищеною щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи (справа є незначною), витрачений адвокатом час (провадження у справі здійснено в спрощеному провадженні), ціна позову (позов є немайнового характеру, при цьому, у даній справі оскаржується постанова відповідача, якою на позивача покладено адміністративне стягнення в розмірі 680 грн).

Аналіз зазначених обставин дає підстави для висновку про не співмірність витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути з відповідача.

При визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Суд звертає увагу, що предмет спору у даній справі не є складним та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, судова практика у даній категорії спорів є сталою, а тому складання позовної заяви не потребувало додаткових зусиль, як наслідок - сума витрат на її написання є завищеною. З цих же підстав є нерозумним і завищений розмір гонорару.

Враховуючи викладене у сукупності, суд вважає, що обґрунтованим та пропорційним до предмета спору розміром витрат на правничу допомогу є сума 1000 гривень.

Керуючись статтями 7, 9, 122, 222, 247, 251, 258, 276, 283, 284, 293 КУпАП, статтями 5, 19, 20, 72, 77, 90, 139, 241-246, 286 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) до Інспектора з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради (ЄДРПОУ 42403446, адреса: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 75) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити частково.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серія 1ДІ № 00511876 до повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності серії ІД № 01357155 від 16 травня 2024 року, винесену інспектором з паркування відділу контролю за безпекою дорожнього руху Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Міхалевичем Русланом Євгеновичем, якою ОСОБА_1 , було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП, із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680 гривень.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст.122 КУпАП - закрити.

В порядку розподілу судових витрат стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради на корить ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок та витрати на правничу допомогу в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Левицька