Справа № 160/14350/24
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, -
03.06.2024 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області №22 від 23.04.2024 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.11.2014 року громадянину російської федерації ОСОБА_2 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що народився у м. Небітдаг, Республіка Туркменістан та є її громадянином, також, будучи неповнолітнім у віці 14 років набув громадянство матері, та є громадянином російської федерації з 2012 року. Після переїзду сім`ї до України, матір 10.06.2013 отримала дозвіл на імміграцію № НОМЕР_2 на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», разом із нею дозвіл на імміграцію в Україну отримали її неповнолітні діти, в тому числі і він. 24.11.2014 позивач у зв`язку з досягненням повноліття отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.11.2014 та 20.03.2024 з метою обміну посвідки у зв`язку з досягненням 25-річного віку звернувся до ГУ ДМС у Дніпропетровській області із заявою про отримання нової посвідку на постійне місце проживання в Україні. Проте, 23.04.2024 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області протиправно прийнято рішення №22 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.11.2014. Разом з тим, конкретна правова підстава, що стала причиною для скасування дозволу на імміграцію у рішенні не назначена. Позивач вважає, що дане рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки тривалий час постійно проживає в Україні, що вказує на стійкі правові зв?язки між ним та державою Україна, а скасування дозволу на імміграцію призводить до погіршення його усталеного способу життя та життя його сім?ї, крім того, зазначає, що жодного разу не був у російській федерації, його соціально-політична позиція щодо цієї держави, робить неможливим його видворення з України та подальше перебування в цій країні, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
До суду від відповідача засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на правомірність оскаржуваного рішень, оскільки було встановлено, що є всі підстави вважати позивача громадянином України та останній має право на отримання паспорту, у зв`язку з чим дозвіл на імміграцію в Україну підлягає скасуванню, відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а також видана на підставі цього дозволу посвідка на постійне проживання. Таким чином, рішення є правомірним та обґрунтованим, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.
До суду засобами поштового зв`язку від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що позивач заперечує всі доводи відповідача наведені у відзиві на позовну заяву, оскільки вони є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства. Звертав увагу суду, що позивач має міцні соціальні зв?язки в Україні (родина проживає в Україні), при цьому він є громадянином декількох держав (для набуття громадянства України необхідно надати доказ про відсутність або припинення громадянства іншої держави, видані повноважними органами відповідної держави, що на сьогодні не відповідає його інтересам), набуття громадянства України можливе через видання Президентом України Указу про набуття особою громадянства України, на практиці ця процедура триває не менше року. Протягом цього часу, він не має правових підстав законно перебувати на території України, оскільки з однієї сторони - дозвіл на імміграцію анульовано, а посвідка на постійне проживання має бути вилучена, з іншої - ще не набув громадянства України (відсутня довідка про реєстрацію особи громадянином України) і, відповідно, не задокументований паспортом громадянина України.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у м. Небітдаг, Республіка Туркменістан та є громадянином цієї Республіки, що підтверджується копією паспорту.
Також, будучи неповнолітнім у віці 14 років ОСОБА_1 набув громадянство одного з батьків, а саме матері, та є громадянином російської федерації з 2012 року, що підтверджується внутрішнім паспортом російської федерації № НОМЕР_3 від 04.10.2012 року та закордонним паспортом НОМЕР_4 , виданим посольством російської федерації в Україні 19.11.2021.
Судом встановлено, що 15.03.2013 громадянка російської федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулась до Ленінського РВ у м. Дніпропетровську Головного управління ДМС України у Дніпропетровській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну разом з її неповнолітніми дітьми: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином України понад 2 роки (чоловік - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ).
10.06.2013, після проведення визначених імміграційним законодавством перевірок та не виявленням підстав для відмови, Ленінським РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України у Дніпропетровській області прийнято рішення №29 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_3 , на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».
Разом із нею дозвіл на імміграцію в Україну отримали її неповнолітні діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Також, 18.06.2013 ОСОБА_3 отримала посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 від 18.06.2013, орган видачі 1201, до якої внесено інформацію про її дітей віком до 16 років: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
19.11.2014 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС y Дніпропетровській області з заявою про оформлення посвідки на постійне проживання.
24.11.2014 ОСОБА_1 у зв`язку з досягненням повноліття отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.11.2014, орган видачі 1201.
20.03.2024 ОСОБА_1 з метою обміну посвідки у зв`язку з досягненням 25-річного віку звернувся до ГУ ДМС у Дніпропетровській області із заявою про отримання нової посвідку на постійне місце проживання в Україні.
Проте, 23.04.2024 року Головним управлінням Державної міграційної служби в Дніпропетровській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 10.06.2013 №29 в частині надання дозволу на імміграцію неповнолітнім дітям: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , на підставі п.6 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а також про скасування виданої на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.11.2014, відповідно до вимог пп. 1 п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженою постановою КМУ від 25.04.2018 №321.
Підставою при прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 23.04.2024 стали результати проведеної перевірки на запит Головного управління ДМС України в Одеській області від 03.04.2024 №5100.19.1/7517-24 щодо здійснення перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.11.2014 громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виконання вимог п. 37 Порядку №321.
Так, висновком перевірки встановлено, що є всі підстави вважати ОСОБА_1 громадянином України, у зв`язку з чим останній має право на оформлення паспорта громадянина України після проходження усіх процедур, відповідно до вимог п. 35 та п. 43 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №302 від 25.03.2015 (із змінами), враховуючи викладене, вимоги Закону України «Про імміграцію» не поширюються на громадян України.
Отже, спір між сторонами виник з підстав правомірності та обґрунтованості прийняття відповідачем рішення від 23.04.2024 року №22 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне проживання.
Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом України від 18.01.2001 № 2235-III «Про громадянство України» (далі - Закон № 2235-III).
Пунктом 1 статті 2 Закону № 2235 визначено, що законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах: єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).
Згідно із ч.3 ст.3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 5 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та сімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-III від 7 червня 2001 року «Про імміграцію» (далі -Закон №2491-III).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-ІІІ (Закон - №2491-ІІІ) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 7) особи, які безперервно прожили на території України протягом трьох років з дня надання їм статусу біженців в Україні чи притулку в Україні, а також їхні батьки, чоловіки (дружини) та неповнолітні діти, які проживають разом з ними.
Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України (частина третя статті 4 Закону №2491-III).
Відповідно до статті 9 Закону №2491-III встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання. За неповнолітніх осіб, а також осіб, яких у встановленому порядку визнано недієздатними, заяву про надання дозволу на імміграцію подають їх законні представники.
Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.
Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України.
Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.
Якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством України передбачена сплата державного мита або консульського збору, разом із заявою подається документ про його сплату.
Частиною 1 статті 10 Закону №2491-ІІІ встановлено перелік обставин, за яких дозвіл на імміграцію не надається:
1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;
2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;
3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;
4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;
5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).
Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.
МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію» (п. 9 Порядку №1983).
Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах (п. 10 Порядку №1983).
У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб (п. 11 Порядку №1983).
Згідно з п. 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.
За змістом п. 14 Порядку №1983, територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.
У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції ДМС, територіальні органи у місячний термін аналізують отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію і надсилають до ДМС разом з матеріалами справи дані про результати розгляду (п. 15 Порядку №1983).
У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (п. 16 Порядку №1983).
З аналізу викладених норм положення Порядку №1983 вбачається, що територіальні органи ДМС, отримавши від особи заяву про імміграцію в Україну, у місячний термін проводять перевірку правильності її оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», а також надсилають відповідні запити до компетентних органів, висновки яких враховуються при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію.
Таким чином, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.
Під час розгляду справи судом встановлено, що на виконання Порядку №1983 документи, які були подані матір`ю позивача для отримання дозволу на імміграцію, були перевірені територіальним органом - Ленінським РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, який приймав документи, перевіряв їх справжність та відповідність вимогам законодавства, а також приймав рішення про надання дозволу на імміграцію.
Вказана обставина підтверджується дозволом на імміграцію в Україну, який був виданий матері позивача - громадянці російської федерації ОСОБА_3 , на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».
Разом із нею дозвіл на імміграцію в Україну отримали її неповнолітні діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
24.11.2014 ОСОБА_1 у зв`язку з досягненням повноліття отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.11.2014, орган видачі 1201.
Отже, компетентний орган державної влади, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні, проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не виявив.
При цьому, суд зазначає, що приписами ст.12 Закону України №2491-III у редакції Закону України від 29.06.2023р. №3180-ІХ визначено, що дозвіл на імміграцію скасовується, якщо:
1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності;
2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;
3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;
4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
5-1) іммігрант звернувся із заявою про скасування дозволу на імміграцію (крім осіб, яким відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" виїзд з України не дозволяється);
5-2) іммігрант набув громадянство України. На таких осіб не поширюються вимоги статті 13 цього Закону, крім вилучення посвідки на постійне проживання;
5-3) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його позбавлено батьківських прав стосовно дитини, яка є громадянином України;
5-4) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 2 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його звільнено від повноважень опікуна чи піклувальника громадянина України у разі невиконання ним своїх обов`язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до закладу освіти, закладу охорони здоров`я або закладу соціального захисту;
5-5) іммігранта затримано під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України чи порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
У разі скасування дозволу на імміграцію скасовується посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну (ч. 2 ст. 12 Закону №2491-III).
Відповідно до ч. 1-5 ст. 13 Закону №2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Скасована посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону.
Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.
Якщо за цей час особа не виїхала з України і не оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, вона підлягає примусовому видворенню в порядку, передбаченому законом України.
З матеріалів справи вбачається, що як підставу для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну Головне управління ДМС України в Дніпропетровській області зазначило п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а саме: в інших випадках, передбачених законами України.
Разом з тим, суд звертає увагу, що зі змісту оскаржуваного рішення від 23.04.2024 №22 про скасування дозволу на імміграцію в Україні вбачається, що останнє прийняте лише на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», при цьому не містить ані Закону, ані іншого нормативно-правового акту, чи їх статті, які б передбачали конкретну підставу для скасування дозволу на імміграцію.
Так, у висновку про скасування дозволу на імміграцію, затвердженого заступником начальника ГУ ДМС у Дніпропетровській області 23.04.2024, зазначено, що підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну послугував запит Головного управління ДМС України в Одеській області від 03.04.2024 №5100.19.1/7517-24 щодо здійснення перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.11.2014 громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виконання вимог п. 37 Порядку №321.
В ході проведення повторної перевірки встановлено, що в матеріалах справи №29 наявна довідка про реєстрацію особи громадянином України № 579/12 від 27.06.2012 в якій зазначено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (батько неповнолітніх дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) є громадянином України з 24.11.1993, у зв?язку з чим, виникла необхідність всебічно перевірити належність або неналежність дітей до громадянства України.
Громадянство осіб, які народилися в період з 13 листопада 1991 року (дата набуття чинності Закону в редакції від 08.10.1991) по 28 лютого 2001 року включно (01.03.2001 - дата набуття чинності Закону від 18.01.2001) визначається у відповідності до ст. 14 Закону України «Про громадянство України» в редакції від 8 жовтня 1991 року та, відповідно, до ст. 13 Закону України «Про громадянство України» в редакції від 16 квітня 1997 року, а саме:
«При різному громадянстві батьків, один з яких на комент народження дитини перебував у громадянстві України, дитина є громадянином України:
1) якщо вона народилася на території України;
2) якщо вона народилася за межами республіки, але батьки або один з них у цей час постійно проживали на території України.
При різному громадянстві батьків, один з яких на момент народження дитини перебував у громадянстві України, якщо в цей час обоє з батьків постійно проживали за межами України, громадянство дитини, яка народилася за межами України, визначається за письмовою згодою батьків».
3 урахуванням факту належності ОСОБА_5 до громадянства України на момент народження сина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є підстави вважати останнього громадянином України відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про громадянство України» в редакції від 16.04.1997.
При цьому, суд звертає увагу, що як у листі відділу з питань громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 04.04.2024, так і у висновку про скасування дозволу на імміграцію зазначено, що згідно обліків ГУ ДМС у Дніпропетровській області, позивач чи його законні представники з питанням набуття громадянства України не звертались.
Тобто, позивач як громадянин України не зареєстрований.
Отже, вважаючи позивача громадянином України, відповідач дійшов висновку, що Закон України «Про імміграцію» на нього не розповсюджується, що є підставою для скасуванню дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» та скасування посвідки на постійне проживання.
Разом з тим, суд не погоджується з такими висновками управління, виходячи з наступного.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про громадянство України» громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.
Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Згідно ст. 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про громадянство України» громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
Згідно із ст. 9 Закону України «Про громадянство України» іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.
Наказом МВС України від 13.04.2012 року № 320 затверджено Порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України.
Відповідно до п. 1.2, 1.3 Порядку № 320 паспорт громадянина України (далі - паспорт) видається територіальними підрозділами Державної міграційної служби України (далі - територіальні підрозділи) за місцем проживання кожному громадянинові України після досягнення 16-річного віку, а надалі в разі необхідності обмінюється, видається замість утраченого, викраденого або зіпсованого. Видача та обмін паспорта проводяться в місячний строк.
Для оформлення паспорта особа подає: заяву про видачу паспорта (додаток 1) (далі - заява); свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см (фотокартки, що подаються для оформлення паспорта, мають бути виконані з одного негатива, із зображенням обличчя виключно анфас, без головного убору, виготовленими на тонкому білому або кольоровому фотопапері без кутика; для громадян, які постійно носять окуляри, обов`язкове фотографування в окулярах); платіжний документ з відміткою банку про сплату державного мита або копію документа про звільнення від сплати державного мита; довідку про реєстрацію особи громадянином України або свідоцтво про належність до громадянства України, а в необхідних випадках - інші документи, визначені статтею 5 Закону України «Про громадянство України» (за необхідності);паспорт громадянина України для виїзду за кордон - для громадян України, які постійно проживали за кордоном, після повернення їх на проживання в Україну; посвідчення про взяття на облік бездомних осіб, видане відповідним центром обліку бездомних осіб (для бездомних осіб). Оригінали документів повертаються особі після прийняття заяви до розгляду.
Згідно із п. 5.1 Порядку № 302 іноземці та особи без громадянства, які набули громадянства України відповідно до законодавства України, отримують паспорти на підставі довідки про реєстрацію громадянином України, виданої територіальним органом. У графі восьмій заяви зазначаються реквізити довідки, а в графі "Службові відмітки" - номер і дата рішення про набуття особою громадянства України та країна попереднього громадянства.
В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач є громадянином декількох держав, а саме: Республіки Туркменістан та російської федерації.
Крім того, як встановлено судом, паспорт громадянина України позивач не отримував та з відповідною заявою не звертався.
Отже, враховуючи, що позивач не звертався із заявою щодо оформлення набуття громадянства України відповідно до Закону України «Про громадянство України» та рішення про набуття громадянства України відносно нього не приймалось, підстави вважати, що позивач є громадянином України відсутні.
Водночас, суд звертає увагу, що поняття громадянин України та право на отримання громадянства не є тотожними, як це вважає відповідач у своєму висновку.
Так, відповідач, визнаючи позивача таким, що має право на отримання громадянства України, дійшов хибного висновку про те, що вимоги Закону України «Про імміграцію» на нього не поширюються, у зв`язку з чим прийняв протиправне рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну.
При цьому, отримання чи не отримання громадянства України, маючи на те законні підстави, є виключно правом вибору позивача, а не його обов`язком.
За таких обставин, суд доходить висновку, що правових підстав для скасування дозволу на імміграцію у відповідача не було, оскільки дозвіл на імміграцію в Україну позивач отримав на підставі правдивих відомостей, справжніх документів, поданих у належній формі, без наміру приховати будь-яку інформацію, що підтверджується зокрема й тим, що на час прийняття рішення про оформлення дозволу на імміграцію стосовно документів позивача заперечень не було.
При цьому, твердження відповідача щодо того, що є підстави вважати позивача громадянином України, у зв`язку з чим на нього не розповсюджується дія Закону України «Про імміграцію», є безпідставними.
Крім того, останнім не взято до уваги отримання позивачем загальної середньої освіти та вступ до вищого навчального закладу, а також тривале проживання на території України, стійкі соціальні та родинні зв`язки, а саме: брат - ОСОБА_4 , батько - ОСОБА_5 та бабка позивача - ОСОБА_7 є громадянами України.
Суд звертає увагу, що при прийнятті рішень про скасування дозволу на імміграцію, суб?єкту владних повноважень слід враховувати усі обставини, що мають значення: проживання іноземця на території України разом із родиною, період проживання на території України, вчинення будь-яких дій, які є підставою для скасування дозволу на імміграцію, вказане положення міститься у постанові Кабінету Міністрів України «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг іноземцям та особам без громадянства в умовах воєнного стану» від 01.11.2022.
Так, вказаною постановою передбачено, що на період дії воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС зупиняється розгляд заяв громадян російської федерації про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення та обміну посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою. Крім того, громадянам рф відмовлятимуть у прийнятті нових заяв.
Водночас, постановою визначено, що зазначені обмеження не поширюються на громадян рф, які, зокрема, але не виключно, є дітьми громадян України; повнорідним братом громадян України, онуком громадян України.
В свою чергу, позивач є саме такою особою, оскільки його батько, повнорідний брат та бабка є громадянами України.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 21 червня 1988 року у справі "Боррехаб проти Нідерландів" висвітлив правову позицію щодо захисту права на "сімейне життя" у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між чоловіком та його дружиною. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції.
Відповідно до рішень ЄСПЛ у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21 червня 1988 року та у справі "Каплан та інші проти Норвегії" від 24 липня 2014 року, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції.
Окрім того, суд вважає, що скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну буде суперечити принципу пропорційності, передбаченому пунктом 8 частини другої статті 2 КАС України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
У рішенні Великої палати ЄСПЛ від 16 березня 2006 року у справі «Тетяна Жданок проти Латвії» встановлено, що "для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип "демократії, здатної себе захистити" для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого".
Таким чином, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли, оскільки при видачі дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні відповідач підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання йому дозволу на імміграцію в Україну.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №22 від 23.04.2024 року та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.11.2014 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог позивача щодо протиправності рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну №22 від 23.04.2024, яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано дозвіл на імміграцію в Україну та скасовано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.11.2014, а тому дані позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з вимог вищенаведеного чинного законодавства України та обставин, встановлених в ході розгляду справи.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову в розмірі 1211,20 грн., що документально підтверджується квитанцією від 29.05.2024 року.
Враховуючи викладене, сплачений позивачем судовий збір за подачу позову до суду в сумі 1211,20 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77,94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну №22 від 23.04.2024 року, яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано дозвіл на імміграцію в Україну та скасовано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.11.2014.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Лозицька