Справа № 520/10281/24
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2024-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 р. Справа № 520/10281/24

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Чалого І.С.

суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання Кривенка Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Бідонько А.В.) від 21.06.2024 (повний текст складено 21.06.24) по справі № 520/10281/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просила суд визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 подану нею декларацію про відмову від іноземного громадянства від 01.03.2024 р. замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.06.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 щодо прийому у неї декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації, із врахуванням висновків суду.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору у сумі 605,60 (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000,00 (три тисячі гривень 00 копійок).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду змінити, обравши ефективний спосіб захисту.

На обґрунтування вказала, що обраний судом спосіб захисту " повторний розгляд звернення ОСОБА_1 " є неефективним, адже відповідач повторно розгляне звернення ОСОБА_1 та відмовить з тих же підстав, що були покладені в основу першого рішення про відмову в прийнятті декларації позивача, що в свою чергу не сприятиме відновленню порушеного права позивача. Суд першої інстанції визнав відмову відповідача прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації. Суд вказав, що позивач має право на подання такої декларації. В даному випадку є очевидним, що даний спір не буде вирішений в одному процесі саме через відмову суду зобов`язати відповідача прийняти, подану позивачем декларацію про відмову від іноземного громадянства. Стосовно розміру судових витрат позивач вказує, що суд першої інстанції безпідставно зменшив їх, при тому, що відповідач не заявляв клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, а тому відсутнє правове обґрунтування неспівмірності витрат на правничу допомогу. На обгрунтування судових витрат в суді апеляційної інстанції вказала, що послуги її представника включають в себе складання апеляційної скарги, письмових пояснень, участь в судових засіданнях, а гонорар складає 5000,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що 25.06.2021 рішенням ГУ ДМС України в Харківській області позивачка набула громадянство України за територіальним походженням та було видано довідку про реєстрацію громадянином України, на підставі якої 20.08.2021 оформлено тимчасове посвідчення громадянина України терміном дії до 25.06.2023, яке було отримано позивачкою 06.09.2021. В термін до 25.06.2023 ОСОБА_1 зобов`язана подати до ГУ ДМС України в Харківській області документ про припинення іноземного громадянства, виданий уповноваженим органом Російської Федерації. Як вказує відповідач, станом на сьогоднішній день такого документа ОСОБА_1 не надала, натомість 01.03.2024 позивачка направила супровідний лист на адресу ГУ ДМС в Харківській області разом із декларацією про відмову від іноземного громадянства. Вказує, що якщо позивачка відносить себе до категорії осіб, які є громадянами держави, визнаної ВР України державою-агресором або державою-окупантом, що зазнали у країні своєї громадянської належності переслідувань через політичні переконання, що підтверджується документом, передбаченим Законом України №1941-ІХ. Тому вважає, що відмова у прийнятті декларації позивачки є правомірною.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому проти задоволення їх апеляційної скарги заперечила, вказала, що відповідач невірно тлумачить норми Закону №1941-ІХ. Оскільки позивач подає декларацію не замість зобов`язання припинити іноземне громадянство, а замість документа про припинення іноземного громадянства на тій підставі, що позивач з незалежних від неї причин не може отримати документ про припинення іноземного громадянства.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга позивачки підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженка міста Череповець, Вологодська обл, рф.

18.02.2021 звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням згідно частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України».

25.06.2021 рішенням ГУ ДМС України в Харківській області позивачка набула громадянство України за територіальним походженням та було видано довідку про реєстрацію громадянином України, на підставі якої 20.08.2021 оформлено тимчасове посвідчення громадянина України терміном дії до 25.06.2023, яке було отримано позивачкою 06.09.2021.

В термін до 25 червня 2023 року ОСОБА_1 зобов`язана подати до ГУ ДМС України в Харківській області документ про припинення іноземного громадянства, виданий уповноваженим органом російської федерації.

01.03.2024 позивачка направила супровідний лист на адресу ГУ ДМС України в Харківській області разом з декларацією про відмову від іноземного громадянства, у зв`язку з існуванням незалежних від неї причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства російської федерації.

Листом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 6301.6.2-1867/63.3-23 від 25.03.2024 повернуто позивачу декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Не погодившись з відмовою відповідача у прийнятті та повернення декларації про відмову від громадянства рф, позивач звернулась до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що отримання позивачем документу про припинення громадянства Російської Федерації наразі не можливе, і нею відповідно до законодавства правильно подана декларація про відмову від іноземного громадянства. Водночас, вважаючи повноваження в частині прийняття (чи відмови у прийнятті) дискреційними повноваженнями саме відповідача, суд вважав ефективним способом захисту позивача саме зобов`язання повторно розглянути її декларацію.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-III (далі - Закон №2235-III в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону №2235-III, громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Положенням статті 6 Закону №2235-III закріплено підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини 1 вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону №2235-ІІІ, особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2235-ІІІ іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства - є невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (за винятком випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років від дня подання клопотання, якщо термін не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи якщо така процедура не здійснюється або вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України (частина 1 статті 1 Закону №2235-III).

Указом Президента України від 27.03.2001 №215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок).

Зазначений Порядок визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Згідно пункту 119 розділу V Порядку особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Таким чином, відповідно до законодавства України, особи які набули громадянство України та отримали тимчасову посвідку, мають подати документи про припинення іноземного громадянства.

З аналізу правових норм, слідує, що документ про припинення іноземного громадянства видається консульською установою, посольством тієї держави, громадянство якої особа виявила бажання припинити.

Відповідно до статті 19 Федерального Закону «Про громадянство Російської Федерації» (далі - Закон), вихід з громадянства Російської Федерації особи, яка проживає на території російської федерації, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи в загальному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону. Вихід з громадянства Російської Федерації особи, яка проживає на території іноземної держави, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи у спрощеному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону.

Статтею 32 вказаного Закону встановлено, що заява з питань громадянства російської федерації подається за місцем проживання заявника: a) особою, яка проживає на території Російської Федерації, - до територіального органу федерального органу виконавчої влади у сфері внутрішніх справ; б) особою, яка проживає за межами Російської Федерації і не має місця проживання на території Російської Федерації, - дипломатичного представництва або консульської установи Російської Федерації, що знаходяться за межами Російської Федерації.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 набула громадянство України на підставі частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України", у зв`язку із чим їй було видано тимчасове посвідчення громадянина України.

20.08.2021 ОСОБА_1 видано тимчасове посвідчення громадянина України типу ТП серії № НОМЕР_1 , терміном дії до 25.06.2023.

З моменту набуття громадянства України позивач зобов`язалась подати до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України документ про припинення громадянства російської федерації, виданий уповноваженим на те органом, або у разі неотримання з незалежних від неї причин документа про припинення громадянства російської федерації подати декларацію про відмову від громадянства цієї держави і повернути національний паспорт рф до уповноваженого органу цієї держави.

Також встановлено, що позивачка зверталась до Генерального консульства російської федерації в м. Харкові із заявою про вихід із громадянства російської федерації, про що консульством було видано відповідну довідку від 17.11.2021. Станом на момент розгляду справи у суді позивачкою відповідь не отримано.

На запит позивачки, щодо розгляду поданих документів отримано відповідь від 24.11.2022 , що заява про вихід із громадянства погоджена із мвс рф та фсб, але у зв`язку з зупиненням роботи російських закордонних установ в Україні, відповідне рішення прийнято не було.

Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що зазначені документи свідчать про те, що позивач реально намагався припинити громадянство Російської Федерації та у зв`язку з тим, що представництва або консульські установи Російської Федерації більше не проводять свою діяльність на території України, у позивача не було можливості отримати документ про припинення громадянства зазначеної держави.

Таким чином, дана ситуація повністю підпадає під врегулювання частиною 5 статті 8 Закону №2235-ІІІ, якою встановлено, що іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що в межах розгляду даної справи, ОСОБА_1 було надано суду належні докази, які підтверджують, що остання намагалася припинити громадянство Російської Федерації, проте, у позивачки не було можливості отримати документ про припинення громадянства Російської Федерації, що стало підставою, яка визначена на законодавчому рівні як альтернативна, для подачі декларації про відмову від іноземного громадянства.

Враховуючи, що ОСОБА_1 мала повне право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримання позивачем документу про припинення громадянства Російської Федерації наразі не є можливим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача та погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення про відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Щодо доводів апеляційної скарги позивачки про те, що обраний судом спосіб захисту є неефективним, адже відповідач повторно розгляне звернення ОСОБА_1 та відмовить з тих же підстав, що були покладені в основу першого рішення про відмову в прийнятті декларації позивача, що в свою чергу не сприятиме відновленню порушеного права позивача, колегія суддів зазначає таке.

У даній справі Суд також бере до уваги позицію Європейської комісії за демократію через право (Доповідь Венеціанської комісії № 512/2009 «Про верховенство права» (Venice Commission: the Rule of Law), що була прийнята на 86-му пленарному засіданні 25 - 26 березня 2011 року; пункти 11, 12 та 45), яка виходить з того, що у першій половині ХХ ст. верховенство права стало надзвичайно спірною концепцією тому, що архітектори «держави загального добробуту» тлумачили заперечення дискреційних повноважень влади, як заперечення ним державного втручання. В умовах суспільства, що стає все складнішим, дискреція розглядається як необхідний чинник прийняття рішень. Від середини ХХ ст. досягнуто порозуміння між концепцією верховенства права та питанням дискреційних повноважень. Дискрецію як таку було сприйнято. Проте, її слід обмежувати буквою та метою закону, яким повноваження надаються, а так само іншими елементами верховенства права, приміром, шляхом забезпечення кожному доступу до справедливих процедур у безсторонньому та незалежному суді та шляхом застосування закону послідовно і однаково до всіх і у спосіб, позбавлений свавільності та не позбавлений здорового глузду. Комісія зауважує, що застосовуючи формулу «accordance to the law» («відповідність закону»), ЄСПЛ загалом вимагає лише того, щоб владна дія держави спиралася на юридичну норму, існуючий зв`язок між демократією та верховенством права гарантував те, що певні дискреційні повноваження держави щодо обмеження прав людини були визначені законом (див.: Case of Iordachi and Others v. Moldova, заява № 25198/02). Також, Комісія виходить з того, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон (a law), яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь якої такої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

Крім того, стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47 - 56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Колегія суддів також враховує, що згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 14 серпня 2018 року у справі № 820/5134/17, від 28 лютого 2020 року у справі № 806/3304/18, від 16 листопада 2020 року у справі № 640/5615/19, від 4 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20 та від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19.

При цьому, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Так, Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 08 лютого 2022 року у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам:

- забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання;

- бути адекватним фактичним обставинам справи;

- не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду;

- узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції також звертає увагу, що Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Як зазначалося вище, у постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом, на момент прийняття рішення, не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Аналогічний підхід до вирішення питання про дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень застосовано Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 380/12913/21.

З урахуванням вищевикладених правових положень та висновків Верховного Суду, враховуючи, що позивачкою виконано всі визначені законодавством умови, з метою ефективного захисту порушених прав позивачки, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства від 01.03.2024 замість документа про припинення громадянства Російської Федерації, оскільки такий спосіб захисту є найбільш ефективним та призведе до фактичного виконання рішення суду.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що доводи апеляційної скарги позивача заслуговують на увагу суду, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивачки.

Щодо витрат на правничу допомогу які задоволені судом першої інстанції частково в розмірі 3000,00 грн., колегія суддів апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатом Тарасенко Д.Ю. було укладено договір про надання правової допомоги №03/04/24 від 03.04.2024.

Додатком №1 до Договору сторони погодили, що розмір гонорару становить 10 000 грн.

За змістом частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з пунктами 6, 7 статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивачки про те, що зменшення розміру витрат на правничу допомогу можливе лише у разі заявлення іншою стороною клопотання про таке зменшення, адже розмір витрат встановлюється судом на підставі доказів наявних в матеріалах справи.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром адвокатської винагороди та зважає на те, що така сума є співмірною і достатньою, враховуючи предмет позову та складність справи, щодо якої вже наявна стала судова практика за тотожних правовідносин.

Отже, в цій частині доводи апеляційної скарги позивача на увагу не заслуговують.

Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем при зверненні до суду з апеляційною скаргою сплачено судовий збір в сумі 1816,80 грн. Також колегія суддів ураховує те, що за наслідком розгляду апеляційної скарги рішення суду першої інстанції змінено в частині обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права, що призвело до задоволення позовних вимог в повному обсязі, та, як наслідок, зміну розподілу судових витрат, понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю, то витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 1816,80 гривень. Крім того, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розподілу судових витрат шляхом стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 1211,20 грн.

Крім того, в апеляційній скарзі позивач просить стягнути з відповідача на її користь 5000,00 грн. як відшкодування понесених ним витрат на правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду даної справи.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу до матеріалів справи долучено (копії): ордер про надання правничої (правової) допомоги серії ВІ №1227610 від 27.06.2024; додаток №1 від 26.06.2024 до договору про надання правової допомоги від 03.04.2024 №03/04/24, згідно якого Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання щодо представництва інтересів Клієнта в суді апеляційної інстанції при перегляді рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.06.2024 по справі №520/10281/24. Гонорар адвоката за надання зазначених послуг становить 5000,00 грн.; опис послуг, наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю., згідно якого адвокат надала наступні послуги: складання тексту апеляційної скарги 4 год.; рахунок-фактура №27/06/24; квитанція про оплату №280505662 на суму 6816,80 грн.

Колегія суддів оцінивши викладене у сукупності, з врахуванням викладених вище положень чинного законодавства, зазначає, що складання апеляційної скарги у даній справі не вимагало великого обсягу дослідження юридичної практики, ознайомлення із судовою практикою, здійснення будь-якого іншого аналізу, оскільки представником позивача подана не перша апеляційна скарга у аналогічних справах, а тому це не потребувало значних витрат часу, які заявлені представником позивача, як витрати на професійну правничу допомогу.

Отже, враховуючи надані позивачем докази правничої допомоги адвоката в суді апеляційної інстанції, з урахуванням дотримання вимог співмірності та обґрунтованості розміру витрат на оплату послуг адвоката, складності виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку, що співмірним розміром судових витрат пов`язаних з витратами на професійну правничу допомогу є 3000,00 грн.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при ухвалення оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та враховуючи межі апеляційного перегляду, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обраного судом першої інстанції способу поновлення порушеного права позивачки.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.06.2024 по справі № 520/10281/24 змінити, виклавши абзаці третій - п`ятий резолютивної частини рішення в такій редакції: "Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти подану ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства від 01.03.2024 замість документа про припинення громадянства Російської Федерації.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 1211,20 грн ".

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі № 520/10281/24 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області(вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1816,80 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу за представництво інтересів в суді апеляційної інстанції в сумі 3000,00 (три тисячі гривень 00 копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді В.В. Катунов І.М. Ральченко
Постанова складена в повному обсязі 23.09.24.