Справа № 460/7860/24
Суддя: О.О. Максимчук
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 вересня 2024 року м. Рівне №460/7860/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Максимчука О.О., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий виклад позицій учасників справи

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду (далі - суд)) із вказаним адміністративним позовом (позовною заявою) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач), у якому просить суд: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку та зобов`язати відповідача призначити, нарахувати та виплатити позивачу пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 12.12.2023.

Обґрунтовуючи свій позов, позивач зазначає про те, що 12.12.2023 звернувся до пенсійного органу за призначенням пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №796-ХІІ), однак отримав відмову, яку оскаржив в судовому порядку. Вказує, що рішенням суду від 21.03.2024 у справі №460/19/24 позов задоволено частково та визнано протиправним і скасовано рішення пенсійного органу від 14.12.2023 №97 про відмову у призначенні пільгової пенсії, однак за результатами повторного розгляду заяви, 29.05.2024 відповідач знову прийняв рішення про відмову в призначенні пільгової пенсії, оскільки нібито період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить менше 3 років. З таким рішенням відповідача позивач не погоджується, вважає його безпідставним та необґрунтованим, зазначає про те, що повторна відмова відповідача підлягає скасуванню, а тому просить суд позов задовольнити повністю.

14.08.2024 від відповідача надійшов відзив, де в своїх запереченнях щодо позовної заяви відповідач зазначає про те, що за результатами розгляду заяви позивача про призначення пенсії на пільгових умовах, ним було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ у зв`язку з відсутністю необхідного періоду проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років. Період роботи з 08.07.1988 по 01.10.1992 роки в Тинненському споживчому товаристві в їдальні с. Немовичі поваром (трудова книжка НОМЕР_1 , записи 1-4; довідка від 01.11.2023 №46) підлягає зарахуванню до періоду постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, однак довідками органу місцевого самоврядування №883 від 05.10.2023, №2691 від 18.10.2023, №1238 від 01.11.2023 не підтверджено, що позивач в період з 08.07.1988 по 01.10.1992 роки проживала на території забрудненій внаслідок ЧАЕС. Окрім того, згідно з довідкою від 01.11.2023 №47 позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 1-го року з 02.10.1989 по 07.08.1990 та з 08.08.1990 по 07.08.1992 по догляду за дитиною до 3 років й не отримувала заробітну плату в зазначений період, що підтверджено актом перевірки достовірності документів про заробітну плату від 17.01.2024 №1700-1102- 1/312, а відтак відповідач вважає, що позивач перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною до 3 років не працювала з 08.07.1988 по 01.10.1992 роки в Тинненському споживчому товаристві в їдальні с. Немовичі, та не проживала на території забрудненій внаслідок ЧАЕС. На думку відповідача, позивач прожила у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 - 2 роки 0 місяців 17 днів, що є недостатнім для призначення пільгової пенсії, а тому з огляду на вказане в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.

2. Заяви, клопотання учасників справи, інші процесуальні дії у справі.

Позовна заява подана позивачем до суду 16.07.2024 у паперовій формі із використанням поштових засобів зв`язку, надійшла до суду і була зареєстрована в автоматизованій системі діловодства суду 19.07.2024.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.07.2024 визначено суддю Максимчука О.О. головуючим суддею (суддею-доповідачем) з розгляду справи за вказаною позовною заявою.

Ухвалою від 24.07.2024 суд прийняв вказану позовну заяву до розгляду і відкрив провадження в адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановив відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позов.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та подав 14.08.2024 до суду відзив, в якому виклав свої заперечення проти позову.

На момент розгляду справи по суті і ухвалення судом цього рішення інші заяви, клопотання від учасників справи до суду не надійшли, а також суд не здійснював інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).

З урахуванням вимог частини 4 статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження суд не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

3. Встановлені судом обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши наявні у справі матеріали, з`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх позовні вимоги і заперечення, дослідивши подані сторонами письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, що враховані судом при вирішення спору по суті.

ОСОБА_1 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Зносичі Сарненського району Рівненської області і на момент 13.07.2023 досягла віку 55 років, є громадянкою України, має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням категорії 3 серії НОМЕР_2 , виданим позивачу 23.11.2023 Рівненською обласною державною адміністрацією.

Позивач проживає та зареєстрований в с. Іванчі Вараського району Рівненської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення згідно з постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106, починаючи з 13.07.1969 по 12.01.1989 та з 03.10.1990 по теперішній час, що підтверджується довідкою Полицької сільської ради №797 від 18.07.2023 та відповідною відміткою в паспорті позивача.

Після досягнення віку 55 років позивач 12.12.2023 звернулась до Пенсійного фонду України з заявою про призначення/перерахунок пенсії за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

З урахуванням принципу екстериторіальності, заяву позивача про призначення пенсії було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області рішенням від 14.12.2023 №97, яким позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21.03.2024 у справі №460/19/24, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 14.12.2023 №97 про відмову в призначенні пенсії позивачу та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу позивача період роботи 02.12.1996 по 21.07.1997, а також повторно розглянути заяву позивача від 12.12.2023 про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

29.05.2024 відповідач повторно розглянув вказану заяву позивача і за результатами її розгляду прийняв рішення №97, яким позивачу відмовив у призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону №796-ХІІ, оскільки у позивача відсутній необхідний період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років. При цьому, до періоду проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення позивачу не зараховано періоди його роботи з 02.10.1989 по 07.08.1992, оскільки згідно з довідкою від 01.11.2023 №47 заявниця перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 1-го року з 02.10.1989 по 07.08.1990 та з 08.08.1990 по 07.08.1992 по догляду за дитиною до 3 років і не отримувала заробітну плату в зазначений період, що підтверджено актом перевірки достовірності документів про заробітну плату від 17.01.2024 №1700-1102-1/312. Також в рішенні відповідача вказано, що вік заявниці на дату звернення становить 55 років, страховий стаж становить 26 років 2 місяці 6 днів.

Отже у цій справі, яка розглядається судом, предметом спору є визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ та зобов`язання відповідача призначити, нарахувати та виплатити пенсію позивачу зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, починаючи з 12 грудня 2023 року.

4. Нормативно-правове регулювання спірних правовідносин та висновки суду.

Встановивши наведені вище фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини, суд вважає, що до спірних правовідносин за наведених фактичних обставин справи підлягають застосуванню такі норми права і висновки Верховного суду про їх застосування.

Приписами статті 1 та частини 1 статті 2 Конституції України встановлено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, суверенітет якої поширюється на всю її територію. Відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; зокрема, закони приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (стаття 8, частина 2 статті 19 Конституції України).

Статтею 16 Конституції України передбачено, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Приписами статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон №796-XII.

Відповідно до статті 49 Закону №796-XII, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Статтею 55 Закону №796-XII визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Відповідно до частини 1 статті 55 Закону №796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV), за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Частиною 3 статті 55 Закону №796-XII прямо передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Згідно з пунктом 13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.

Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться, у разі вибору цих осіб, згідно з нормами Закону №1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом №796-XII. Іншими словами, норми спеціального закону в даному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.

Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше трьох років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому, постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986, незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні два повні роки проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років.

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1).

Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Згідно з абзацом 9 підпункту 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 документами, які засвідчують особливий статус особи є, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Статтею 14 Закону №796-XII визначено категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій. До них, зокрема, належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

Документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (частина 3 статті 65 Закону №796-XII).

Відповідно до статті 15 Закону №796-XII довідка про період проживання, роботи на цих територіях, є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.

Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Такі висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17 та від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а, від 17.05.2021 у справі №398/494/17, від 17.05.2021 у справі №336/6218/16-а.

Отже факт видачі для позивача уповноваженим органом держави посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років. Доказів скасування або анулювання виданого позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, до суду надано не було та матеріали справи не містять.

Визначення категорій зон радіоактивного забруднення передбачено статтею 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 27.02.1991 №791а-ХІІ (далі - Закон №791а-ХІІ), частина 1 якої, у редакції чинній до 01.01.2015, визначала чотири зони радіоактивного забруднення, а саме: зона відчуження; зона безумовного (обов`язкового) відселення; зона гарантованого (добровільного) відселення; зона посиленого радіоекологічного контролю.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 2 Закону №791а-ХІІ, повноваження щодо установлення меж цих зон, визначення переліку населених пунктів, які відносяться до конкретної зони радіоактивного забруднення делеговані Кабінету Міністрів України.

Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106.

З наявних в матеріалах справи довідок органів місцевого самоврядування про місце проживання та реєстрації позивача вбачається, що позивач проживав та був зареєстрований в таких населених пунктах:

- с. Зносичі Сарненського району Рівненської області в період з 01.01.1986 по 09.10.1986 та з 05.07.1988 по 09.12.1988, вказане підтверджується довідкою Немовицької сільської ради Зносицького старостинського округу від 05.10.2023 №883;

- смт. Клесів Сарненського району Рівненської області в період з 12.05.1989 по 09.07.1990, вказане підтверджується довідкою Клесівської селищної ради №2691 від 18.10.2023;

- с. Немовичі Сарненського району Рівненської області в період з 10.12.1988 по 26.04.1989, що підтверджується довідкою Відділу «Центру надання адміністративних послуг» Немовицької сільської ради №1238 від 01.11.2023.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106 вказані населені пункти с. Зносичі, смт. Клесів та с. Немовичі Рівненської області відносяться до 3 зони гарантованого добровільного відселення.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 15 Закону №796-ХІІ, підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Тобто, факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

В матеріалах справи відсутня інформація про те, що відповідні довідки були відкликані, будь-якими суб`єктами оскаржені та відповідним органом скасовані, а тому вони є належним доказом у справі та підтверджують факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення у вищевказані періоди.

Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), від 10.04.2019 у справі №162/760/17 (№14-550цс18) та постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17 (№61-16015св18), які є обов`язковими для врахування судом при вирішенні цього спору в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України.

При цьому, суд звертає увагу на те, що зменшення пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період; 2) проживання щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи.

Водночас, застосування як першої, так і другої умови, можливе у разі постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року щонайменше 3 роки.

Як вже встановлено судом, наявність у позивача посвідчення "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01.01.1993 в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Водночас, позивач протягом періоду, що дає право на початкову величину зниження пенсійного віку на 3 роки (з моменту аварії по 31 липня 1986 року), проживала у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджується довідкою Немовицької сільської ради Зносицького старостинського округу від 05.10.2023 №883, а тому позивач має право на встановлення початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки.

Відтак, посилання відповідача як на відмову в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, а саме щодо відсутності в позивача необхідного періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років, не знайшло свого підтвердження, оскільки, як вже було зазначено вище судом, наявність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та проживання в зоні гарантованого добровільного відселення в період з 26.04.1986 по 31.07.1986, що дає право на встановлення початкової величини зниження пенсійного віку, підтверджує факт проживання позивача станом на 01.01.1993 не менше 3 років.

Також в оскаржуваному рішенні відповідача не враховано до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення період роботи з 02.10.1989 по 07.08.1992, оскільки згідно з довідкою від 01.11.2023 №47 заявниця перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 1-го року з 02.10.1989 по 07.08.1990 та з 08.08.1990 по 07.08.1992 по догляду за дитиною до 3 років і не отримувала заробітну плату в зазначений період, що підтверджено актом перевірки достовірності документів про заробітну плату від 17.01.2024 №1700-1102-1/312.

Зі змісту довідки, виданої Головою правління Тинненського СТ, від 01.11.2023 №46 вбачається, що позивач працювала в Тинненському СТ з 08.07.1988 по 01.10.1992. Відповідно до довідки від 01.11.2023 за №47 Голови правління Тинненського СТ позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 1-го року з 02.10.1989 по 07.08.1990 та з 08.08.1990 по 07.08.1992 по догляду за дитиною до 3 років.

З наявної в матеріалах справи трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 08.07.1698 вбачається, що позивача прийнято на роботу в Тинненське СТ 08.07.1988 та звільнено 01.10.1992. Отже в період 08.07.1988 по 01.10.1992 позивач була працевлаштована в Тинненській СТ, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106 с. Тинне Сарненського району відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Однак суд критично оцінює посилання відповідача щодо не зарахування до періоду проживання (роботи) позивача в забрудненій зоні, оскільки позивач перебував у відпустці по догляду за дитиною, так як перебування у відпустці по догляду за дитиною не спростовує факту проживання особи в такій зоні.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26.07.2023 у справі №460/2589/20, факт постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення підтверджується відповідними довідками органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи. Враховуючи наявність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення, Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність у позивача права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

Отже, жодні інші відомості не можуть спростувати факту постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, які підтверджено довідкою органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3.

Суд повторно звертає увагу на те, що видача позивачу посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Тому, враховуючи наявність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення, застосування початкової величини зниження пенсійного віку сумарний період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення, дає позивачу право на зменшення пенсійного віку на 5 років, так як позивачу на момент звернення з заявою до пенсійного органу виповнилось 55 років.

Суд зауважує, що другою обов`язковою умовою для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII є наявність у особи відповідного страхового стажу, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

В силу приписів статті 26 Закону №1058-IV для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку особи мають право за наявності страхового стажу, зокрема у період з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Отже, для осіб, які набули право на зменшення пенсійного віку на 5 років відповідно до статті 55 Закону №796-XII, призначається пенсія за умови: 1) досягнення віку 60-5 = 55 років, 2) наявності страхового стажу 30-5 = 25 років.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачем, що на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії вік заявника (позивача) становить 55 років та він має страховий стаж 26 років 02 місяці 6 днів.

Відповідно до статті 45 Закону №1058- IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, а саме пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Матеріалами справи підтверджується, що до органу пенсійного фонду за призначенням пенсії позивач первинно звернувся 12.12.2023, тому в даному випадку пенсія підлягає призначенню саме з цієї дати.

З урахуванням наведеного в ході судового розгляду цієї справи суд встановив, що позивач досягнув віку, визначеного статтею 26 Закону №1058-IV з врахуванням зменшення, проживав необхідну кількість років в зоні гарантованого добровільного відселення для призначення пенсії відповідно до Закону №796-ХІІ та має достатню для цього кількість страхового стажу.

Підсумовуючи викладене вище, зважаючи на встановлені обставини справи та наведені вище норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що оскаржуване і прийняте відповідачем рішення від 29.05.2024 №97 є протиправним та підлягає скасуванню.

Зважаючи на зміст позовних вимог, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 2 статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частиною 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, передбачені статтями 1, 3, частиною 2 статті 6, 8, частиною 2 статті 19, 22, 23 Конституції України, закріплюють, що право особи на пенсійне забезпечення, набуте у сфері пенсійного забезпечення, не може бути скасоване, звужене або обмежене.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відтак, за умови наявності підстав для задоволення позову, суд може вийти за межі позовних вимог для повного захисту порушених прав та інтересів позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушених прав позивача буде задоволення позовних вимог повністю шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 29.05.2024 №97 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачу з 12.12.2023 пенсію за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

5. Розподіл судових витрат.

З огляду на приписи чинного законодавства при зверненні до суду із позовною заявою у цій справі позивач сплатив до бюджету судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним документом. З урахуванням наведеного та оскільки суд визнав по суті обґрунтованою позовну вимогу позивача щодо визнання протиправною відмови відповідача та зобов`язання його до вчинення певних дій, то понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у зв`язку із розглядом справи (за подання позовної заяви) підлягають присудженню на його користь у розмірі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 29.05.2024 №97 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 12.12.2023 пенсію за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області понесені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 );

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (місцезнаходження: вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028; ).

Суддя Олександр МАКСИМЧУК