Справа № 460/24332/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/24332/23 пров. № А/857/7577/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01.03.2024р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл., Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2 , час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 01.03.2024р., м.Рівне; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 01.03.2024р.),-

В С Т А Н О В И В:

18.10.2023р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Івано-Франківській обл. № 14 від 13.10.2023р. про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 ;

зобов`язати відповідача ГУ ПФ України у Рівненській обл. призначити ОСОБА_1 з 19.09.2023р. пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

стягнути на користь позивача сплачений судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Рівненській обл. (а.с.1-5).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами (а.с.20-21).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01.03.2024р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. № 14 від 13.10.2023р. про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком; зобов`язано ГУ ПФ України в Рівненській обл. призначити з 19.09.2023р. ОСОБА_1 пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. витрати у виді судового збору в сумі 1073 грн. 60 коп. (а.с.46-49).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Рівненській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.50-56).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи в забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням або по причині роботи в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту ст.55 вказаного Закону, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Отже, однією із обов`язкових умов для призначення пенсії із застосуванням ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є те, що особа мала постійно проживати чи постійно працювати в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. не менше 3 років, що підтверджується довідкою про період проживання (роботи) на цих територіях, виданою органами місцевого самоврядування.

Для визначення права на пенсію позивач надав довідку Виконавчого комітету Маневицької селищної ради № 826 від 06.09.2023р., згідно якої позивач зареєстрований та проживав в с.Колодії Маневицькому району Волинської обл. з 01.01.1986р. по 01.11.1987р. з 05.12.1989р. по 29.09.1990р. та з 11.06.2004р. по 07.02.2007р., що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Також рішенням Володимирецького районного суду Рівненської обл. від 20.06.2023р. у справі № 556/1032/23 (номер провадження 2-0/556/118/2023) встановлено факт проживання ОСОБА_1 з 28.11.1989р. по 28.05.1996р. в с.Колодії Маневицького (нині Камінь-Каширського) району Волинської обл.

Водночас, вказані документи не передбачені приписами Порядку № 22-1 як документи, що підтверджують право на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку.

За таких обставин факт проживання позивача на території гарантованого добровільного відселення (с.Колодії) в період з 28.11.1989р. по 28.05.1996р. не може бути підтверджений судовим рішенням.

Судом не враховано, що відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач з 11.09.1990р. по 02.07.2007р. працював в ІНФОРМАЦІЯ_1 (зона посиленого радіологічного контролю). Відповідно до записів паспорта НОМЕР_2 позивач з 12.10.1990р. по 14.05.2004р. зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (зона посиленого радіологічного контролю).

Також пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали наслідок Чорнобильської катастрофи». Тобто, взаємозалік періодів роботи (проживання) в різних зонах небезпеки від радіоактивного забруднення Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не передбачений.

За таких обставин період проживання (роботи, навчання) позивача в зоні посиленого радіологічного контролю не може братися до уваги в розрахунок періоду для зниження пенсійного віку в спірних правовідносинах, оскільки пенсійний вік особи може бути знижено лише за однією підставою, передбаченою ст.55 Закону № 796-ХІІ. Тобто, період проживання (роботи, навчання) позивача в зоні посиленого радіологічного контролю не підлягає включенню в період його проживання (роботи, навчання) в зоні гарантованого добровільного відселення.

Окрім того, позивач з 18.11.1987р. по 03.06.1988р. проходив військову службу в лавах Радянської армії у Військовій частині НОМЕР_3 , а з 04.06.1988р. по 25.11.1989р. у Військовій частині НОМЕР_4 , що неможливо зарахувати до періоду постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення (через неможливість встановлення належності до території радіоактивного забруднення).

Підтверджений період проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення до 01.01.1993р. становить 02 роки 04 місяці 00 днів (26.04.1986р. - 01.11.1987р., з 05.12.1989р. по 29.09.1990р.), через що останній немає права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Враховуючи вищевикладене, позивачем не підтверджено факт проживання або роботи у зоні гарантованого добровільного відселення на 01.01.1993р. - не менше 3-х років; право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є відсутнім.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином, який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, що підтверджується посвідченням (категорія 3) серії НОМЕР_5 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 24.11.1994р. (а.с.6, 9).

06.10.2023р. позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення йому пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності відповідача ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. визначено органом, уповноваженим розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.10.2023р.

За результатами зазначеної заяви відповідачем ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. прийнято рішення № 14 від 13.10.2023р. про відмову в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Підставою для такого рішення визначено те, що період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. становить 02 роки 04 місяці 00 днів, що є недостатнім для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку (а.с.11-12).

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської обл. від 20.06.2023р. у справі № 556/1032/23 (номер провадження 2-0/556/118/2023) не містить зобов`язального характеру щодо зарахування періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення (а.с.10).

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача наявне посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, що підтверджує факт проживання останнього у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. не менше трьох років, та надає право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Таким чином, встановлені обставини свідчать про наявність у позивача необхідного періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення та, в свою чергу, права на користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Окрім цього, суд врахував ту обставину, що довідкою № 826 від 06.09.2023р., виданою Виконавчим комітетом Маневицької селищної ради, підтверджується факт проживання позивача з 01.01.1986р. по 01.11.1987р., з 05.12.1989р. по 29.09.1990р. та з 11.06.2004р. по 07.02.2007р. в селі Колодії Маневицького (в даний час Камінь-Каширського) району Волинської обл., яке згідно з постановою КМ України від 19.12.1991р. включено в перелік населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення наслідок аварії на ЧАЕС і віднесено до 3 зони гарантованого добровільного відселення. Підстава видачі довідки: погосподарські книги с.Колодії за 1986-1990 роки, особовий рахунок № НОМЕР_6 , книга № 4, за 2001-2005 роки, особовий рахунок № НОМЕР_7 , книга № 1, за 2006-2010 роки, особовий рахунок № НОМЕР_8 , книга № 1.

Крім того, рішенням Володимирецького районного суду Рівненської обл. від 20.06.2023р. у справі № 556/1032/23, яке набрало законної сили 21.07.2023р., встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 в с.Колодії Маневицького (нині Камінь-Каширського) району Волинської обл. в період з дня його народження до 18.11.1987р. та з 26.11.1989р. до 28.05.1996р.

Таким чином, факт постійного проживання (роботи) позивача у вищевказані періоди у зоні гарантованого добровільного відселення доведений матеріалами справи, що в сукупності дає йому право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на шість років.

Будь-яких інших зауважень щодо відсутності у позивача права на зменшення пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону № 796-ХІІ спірне рішення про відмову в призначенні пенсії не містить.

Твердження пенсійного органу про те, що відповідно до записів трудової книжки позивач з 11.09.1990р. по 02.07.2007р. працював в ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, поза межами зони гарантованого добровільного відселення, суд оцінив критично та до уваги не прийняв, оскільки відповідно до приписів п.4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р., трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи.

Звідси, трудова книжка не є документом, що підтверджує або спростовує факт проживання особи на певній території.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Частиною 1 ст.9 Закону України № 1058-IV від 09.03.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності 01.01.2004р., передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Умови призначення пенсії за віком встановлено ст.26 цього Закону. Зокрема, право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року за наявності страхового стажу не менше 30 років.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України № 796-XII від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Статтею 49 цього Закону визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно з ч.1 ст.55 вказаного Закону особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Частиною 2 ч.1 ст.55 наведеного Закону передбачено, зокрема, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

При цьому, норми спеціального закону в розглядуваному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що умовою зменшення пенсійного віку є наявність факту проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993р.

Спір між позивачем та відповідачами у розглядуваній справі фактично виник щодо наявності чи відсутності факту постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення та, відповідно, права користуватися пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно з довідкою Виконавчого комітету Маневицької селищної ради Волинської обл. № 826 від 06.09.2023р., позивач дійсно був постійно зареєстрований та проживав з 01.01.1986р. по 01.11.1987р., з 05.12.1989р. по 29.09.1990р. та з 11.06.2004р. по 07.02.2007р. в с.Колодії Маневицького (в даний час Камінь-Каширського) району Волинської обл., яке включено в перелік населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС і віднесено до зони гарантованого добровільного відселення (а.с.13).

Згідно з постановою Кабінету Міністрів Української РСР № 106 від 23.07.1993р. «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» с.Колодії Маневицького району Волинської обл. віднесено зони гарантованого добровільного відселення.

Крім того, рішенням Володимирецького районного суду Рівненської обл. від 20.06.2023р. у справі № 556/1032/23, яке набрало законної сили 21.07.2023р., встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 в с.Колодії Маневицького (нині Камінь-Каширського) району Волинської обл. в період з дня свого народження до 18.11.1987р. та з 26.11.1989р. до 28.05.1996р. (а.с.10 і на звороті).

Також позивачу видано Рівненською обласною державною адміністрацією 24.11.1994р. посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_5 . Зазначене посвідчення позивача є дійсним; доказів зворотного під час судового розгляду не здобуто.

Згідно з абз.3 п.5 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою КМ України № 501 від 25.08.1992р., який був чинним на момент видачі позивачу відповідного посвідчення), потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 01.01.1993р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Пунктом 10 вказаного Порядку встановлено, що видача посвідчень провадиться громадянам, які постійно проживають або працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - не менше трьох років, - на підставі довідки встановленого зразка.

Відповідно до п.2 зазначеного Порядку посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зазначене кореспондується зі змістом ч.3 ст.65 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Таким чином, саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.

Отже, наявними в матеріалах справи документами підтверджено, що позивач має право на застосування початкової величини зниження пенсійного віку і станом на 01.01.1993р. прожив у зоні гарантованого добровільного відселення більше 3 років, що є підставою для додаткового зменшення пенсійного віку позивачу, передбаченого положеннями ст.55 Закону № 796-ХІІ.

При цьому довідкою Виконавчого комітету Маневицької селищної ради Волинської обл. № 826 від 06.09.2023р. підтверджується факт проживання позивача ОСОБА_1 з 01.01.1986р. по 01.11.1987р., з 05.12.1989р. по 29.09.1990р. та з 11.06.2004р. по 07.02.2007р. в с.Колодії Маневицького (в даний час Камінь-Каширського) району Волинської обл., що є радіаційно забрудненою зоною гарантованого добровільного відселення, оскільки факт проживання особи на території такої зони засвідчує виключно довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Така позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019р. у справі № 569/7589/17 (№14-560цс18), від 10.04.2019р. у справі № 162/760/17 (№ 14-550цс18).

Серед іншого, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.03.2019р. по справі № 569/7589/17 (№14-560цс18) зазначалось: «Таким чином, право на пенсію відповідно до Закону № 796-XII мають лише ті особи, які отримали посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і (або) потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З огляду на викладене, відомості трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідними довідками органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.07.2023р. у справі № 460/2589/20.

Посилання пенсійного на записи трудової книжки ОСОБА_1 не спростовують факту його проживання у періоди з 01.01.1986р. по 01.11.1987р., з 05.12.1989р. по 29.09.1990р. та з 11.06.2004р. по 07.02.2007р. в с.Колодії Маневицького (в даний час Камінь-Каширського) району Волинської обл., оскільки відповідно до ч.1 ст.48 Кодексу законів про працю /КЗпП/ України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, а факт проживання особи у відповідному населеному пункті підтверджується довідкою органу місцевого самоврядування.

Водночас, документами, які підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (ч.3 ст.65 Закону).

Відповідно до ст.15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» довідка про період проживання, роботи на цих територіях є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.

Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

На час звернення до суду належність позивача ОСОБА_1 до категорії осіб, потерпілих від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, сторонами не оспорювалась, а отже позивач має право на користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

При цьому, однією із таких пільг є зменшення віку, необхідного для призначення і виплати пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 11.09.2019р. у справі № 205/8713/16-а, від 25.11.2019р. у справі № 464/4150/17, від 09.01.2020р. у справі № 363/3976/16-а та від 06.04.2020р. у справі № 752/15346/17.

Встановлено, що позивач має статус громадянина, який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_5 від 24.11.1994р.; у період з 01.01.1986р. по 01.11.1987р., з 05.12.1989р. по 29.09.1990р. та з 11.06.2004р. по 07.02.2007р. в с.Колодії Маневицького (в даний час Камінь-Каширського) району Волинської обл., що є радіаційно забрудненою зоною гарантованого добровільного відселення.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що недоліки заповнення трудової книжки позивача та інші сумніви пенсійного органу могли бути підставою для проведення відповідної перевірки, у ході якої зазначені обставини були б перевірені, а на підставі висновків цієї перевірки підтверджені чи спростовані перешкоди для зарахування спірного періоду роботи до страхового стажу.

Однак, вказані сумніви не можуть взагалі нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого стажу.

Крім того, відповідно до п.2 п.6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затв. постановою правління ПФ України № 28-2 від 22.12.2014р., управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Отже, виконуючи обов`язок держави щодо забезпечення реалізації права особи на соціальний захист, територіальний орган пенсійного фонду, в межах наданих йому повноважень та відповідно до чинного законодавства, повинен сприяти такій особі у реалізації права на призначення їй пенсії, зокрема, шляхом перевірки правильності оформлення заяви, відповідності викладених у ній відомостей, змісту і належності оформлення, а у випадку їх невідповідності - роз`яснити такій особі її права, а також надати строк для усунення виявлених недоліків.

Також у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих позивачем документів, відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності, а також зобов`язаний письмово повідомляти заявника про надання додаткових документів.

У розглядуваному випадку пенсійний орган не скористався таким правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності.

Відтак, рішення ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. № 14 від 13.10.2023р. про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку є протиправним.

Колегія суддів вважає, що обраний спосіб захисту прав позивача повністю відповідає вимогам діючого законодавства та усталеній судовій практиці по аналогічній категорії справ.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у визначений спосіб.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФ України в Рівненській обл.

Приймаючи до уваги викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01.03.2024р. в адміністративній справі № 460/24332/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 23.09.2024р.