Справа № 300/6743/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/6743/23 пров. № А/857/7178/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.02.2024р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. про визнання протиправною бездіяльності щодо неврахування при обчисленні розміру пенсії заробітної плати за спірні періоди, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Скільський І.І., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 28.02.2024р., м.Івано-Франківськ, дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

28.09.2023р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, із урахуванням кінцево сформульованих позовних вимог, просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Івано-Франківській обл. щодо неврахування при обчисленні розміру його пенсії заробітної плати (доходу) за періоди роботи з 01.06.1983р. по 31.03.1985р., з 01.05.1991р. по 30.11.1992р., а також за період з 01.05.2005р. по 31.05.2016р.;

зобов`язати відповідача ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком, врахувавши заробітну плату (дохід) за весь період страхового стажу з 04.12.2022р.;

стягнути з відповідача понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору (а.с.1-6, 21, 28-32).

Розгляд справи здійснено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.37-38).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.02.2024р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. щодо неврахування ОСОБА_1 при обчисленні розміру пенсії заробітної плати (доходу) за період роботи з 01.06.1983р. по 31.03.1985р., з 01.05.1991р. по 30.11.1992р., а також за період з 01.05.2005р. по 31.05.2016р.; зобов`язано ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. здійснити позивачу з 04.12.2022р. перерахунок та виплату пенсії за віком, врахувавши заробітну плату (дохід), в тому числі за період роботи з 01.06.1983р. по 31.03.1985р., з 01.05.1991р. по 30.11.1992р., а також за період з 01.05.2005р. по 31.05.2016р.; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп. (а.с.50-61).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.64-68).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що при зверненні за призначенням пенсії позивач надав довідки про заробітну плату за період роботи № 80 від 20.12.2019р. за період з 01.05.2005р. по 31.12.2011р.; № 81 від 20.12.2019р. за період з 01.01.2012р. по 31.05.2016р. Вказані довідки не підтверджені первинними документами відповідно до ст.40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Розмір пенсії обчислено від заробітної плати за період роботи з 01.03.1990р. по 30.06.1990р., з 01.12.1992р. по 31.05.1992р. та з 01.06.2019р. по 31.12.2019р. - за даними персоніфікованого обліку.

Періоди з 01.06.1983р. по 31.03.1985р. та з 01.05.1991р. по 30.11.1992р. враховані в нульовому варіанті, оскільки заробітна плата за період з 01.05.1991р. по 30.11.1992р. (архівні довідки № Ц-949 від 25.11.2019р., № Ц-1095 від 28.12.2019р.) не підтверджена первинними документами. Надіслано запит до ГУ ПФ України в Хмельницькій обл. щодо проведення перевірки вказаних довідок.

За період з 01.05.2005р. по 31.05.2016р. заробітну плату також враховано в нульовому варіанті. Індивідуальний коефіцієнт заробітної плати складає 0,10559.

Розмір пенсії позивача з 01.03.2023р. становить 2520 грн., де: 264 грн. 87 коп. - розмір пенсії за віком (ст.27) (1292,07 х 0,20500); 52 грн. 97 коп. - підвищення як жителю гірського району; 1775 грн. 16 коп. - доплата до мінімальної пенсійної виплати (2093 грн.); 427 грн. - доплата особам, яким не виповнилося 70 років.

В інформаційній довідці про заробітну плату № 03/1462 від 06.05.2020р. за період з 01.05.2005р. по 31.05.2016р. вказується, що із сум нарахованої зарплати проведені відрахування в пенсійний фонд російської федерації /рф/.

Також у довідках №№ 80, 81 від 20.12.2019р. містяться відомості про фактичну суму заробітної плати позивача за відповідні періоди, при цьому відсутні дані про суми відрахувань до пенсійних органів рф; зазначається лише про те, що такі відрахування проводились.

Листом Міністерства соціальної політики України № 411/0/2-23/54 від 12.01.2023р. надано роз`яснення ПФ України щодо порядку дій, які будуть застосовуватись до прийняття відповідного нормативно-правового акту в зв`язку із припиненням з 01.01.2023р. участі рф в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р. при призначенні пенсій громадянам, які проживали/працювали на території рф. Зокрема, при призначенні пенсії заробітну плату (дохід) для обчислення пенсії враховується за період страхового стажу, набутого на території України, на умовах, визначених ч.1 ст.40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а за період по 31.12.1991р. - на умовах, визначених абз.5 ч.1 ст.40 цього Закону.

Також після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення, зазначений міжнародний договір припинить свою дію для України 19.06.2023р. Починаючи з цього часу обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього СРСР, а в подальшому незалежних держав, та врахування нарахованої на їх території заробітної плати здійснюватиметься відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/договорів.

Водночас, у період дії воєнного стану або стану війни ПФ України не проводить листування з державою-агресором.

Відносно позовних вимог щодо проведення перерахунку пенсії з 04.12.2022р. наголошує на тому, що позивачем пропущений строк звернення до суду, при цьому обраний спосіб захисту прав позивача призведе до втручання в діяльність пенсійного органу.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивачу ОСОБА_1 призначено 04.12.2022р. пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.8).

Після отримання пенсії позивач звернувся з відповідним запитом до ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл., на який відповідач скерував лист № 6271-6045/Ц-02/8-0900/23 від 13.07.2023р., відповідно до якого заробітна плата за періоди роботи з 01.06.1983р. по 31.03.1985р. та з 01.05.1991р. по 30.11.1992р., а також за період з 01.05.2005р. по 31.05.2016р. (період роботи в рф), врахована для обчислення пенсії в нульовому розмірі, оскільки довідки про заробітну плату за вказані періоди не підтверджені первинними документами (а.с.9).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо неврахування ОСОБА_1 при обчисленні розміру пенсії заробітної плати (доходу) за періоди роботи з 01.06.1983р. по 31.03.1985р., з 01.05.1991р. по 30.11.1992р., а також за період з 01.05.2005р. по 31.05.2016р., позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірні періоди роботи позивача були зараховані до страхового стажу, однак, заробітна плата, отримана в такі періоди (з 01.06.1983р. по 31.03.1985р., з 01.05.1991р. по 30.11.1992р., а також за період з 01.05.2005р. по 31.05.2016р.), під час розрахунку розміру пенсії не врахована.

Щодо неврахування заробітної плати, отриманої на території рф (за період з 01.05.2005р. по 31.05.2016р.), відповідач послався на відсутність відомостей про відрахування страхових внесків до пенсійних органів рф.

Питання пенсійного забезпечення регулюються двосторонніми угодами в цій галузі, а також Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., згідно із ст.1 якої пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством країни, на території якого вони проживають.

Стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Щодо посилань відповідача на припинення участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р. суд наголосив на тому, що вказана Угода підлягає застосуванню, в тому числі при врахуванні заробітної плати позивача, отриманої в рф, оскільки була чинною на момент набуття позивачем відповідного стажу та отримання заробітної плати.

Таким чином, оскільки позивач працював у рф в той час, коли усі вищевказані міжнародні договори були чинні, у пенсійного органу не було підстав при зарахуванні стажу роботи позивача на території рф не враховувати заробітну плату, отримувану під час виконання такої роботи.

Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. При цьому, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, несплата підприємством страхових внесків не може бути підставою для незарахування до стажу позивача спірних періодів роботи.

Щодо неврахування заробітної плати позивача за періоди роботи з 01.06.1983р. по 31.03.1985р., з 01.05.1991р. по 30.11.1992р., то відповідачу були надані довідки ТзОВ «Вигодський лісокомбінат» про заробітну плату, якими підтверджено, що позивач працював у Вигодському лісокомбінаті з 25.05.1983р. по 03.04.1985р.; останні сформовані на підставі розрахунково-платіжних відомостей за 1983-1985 років, на всі виплати нараховано страхові внески.

Також позивачем було представлено архівні довідки № Ц-949 від 25.11.2019р. та № Ц-1095 від 28.12.2019р., видані Старокостянтинівським районним трудовим архівом, згідно яких підтверджується отримання позивачем у колгоспі «Комуніст» с.Чорна Старокостянтинівського району заробітної плати у період 1991-1992 років.

У відповідь на адвокатські запити позивач отримав від Архівного відділу виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької обл. архівну довідку № 36/01-16 від 28.08.2023р., у якій міститься інформація про відпрацьовані людино-дні, а також про заробітну плату позивача за період з травня 1991 року по грудень 1992 року, підставою якої є відомості нарахування заробітної плати колгоспникам.

Таким чином, відповідач протиправно не врахував заробітну плату позивача, отримувану ним у спірні періоди, зокрема, з 01.06.1983р. по 31.03.1985р., з 01.05.1991р. по 30.11.1992р., а також за період з 01.05.2005р. по 31.05.2016р.

Також суд не вбачав правових підстав для застосування наслідків пропуску строку звернення до суду (ст.122 КАС України) із розглядуваним позовом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України № 1788-XII від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» /Закон № 1788-XII/ та Законом України № 1058-ІV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» /Закон № 1058-ІV/.

Статтею 2 Закону № 1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Відповідно до ст.56 Закону № 1788-XII до видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію віднесено, серед іншого: роботу, виконувану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Згідно п.1 ч.1 ст.8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

У ст.1 Закону № 1058-ІV наведено наступні визначення:

пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

За приписами п.1 ч.1 ст.24 Закону № 1058-ІV страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 ст.24 Закону № 1058-ІV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Поряд з цим, за змістом ст.1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 вказаної Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Відповідно до абз.2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і Урядом рф «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993р. трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Згідно зі ст.12 Угоди вона набуває чинності з моменту її підписання сторонами (з 14.01.1993р.).

Статтею 7 Угоди від 14.01.1993р. визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р. та двосторонніми угодами в цій галузі.

Зі змісту наведених норм вбачається, що пенсія особі, що звернулась за її призначенням, призначається за нормами законодавства країни, де відбувалась трудова діяльність цієї особи, а пільговий стаж, набутий на території однієї з визначених Угодою держав, визнається іншою державою.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 14.11.2019р. у справі № 676/6166/16-а, від 16.04.2020р. у справі № 555/2250/16-а від 17.06.2020р. у справі № 646/1911/17, від 21.02.2020р. у справі № 291/99/17 та від 06.07.2020р. у справі № 345/9/17.

Отже, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, враховується при встановленні права на пенсію. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.

Наведене також підтверджує, що діюче в Україні пенсійне законодавство визначає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території рф або на підприємстві, зареєстрованому на території рф після 13.03.1992р., то цей стаж має враховуватися на території України як власний страховий (трудовий) стаж, хоча пенсійні внески можуть сплачуватися в рф. Тобто існує гарантія врахування страхового (трудового) стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.

Згідно з ст.2 федерального закону рф № 173-фз від 17.12.2001р. «Про трудові пенсії в російській федерації» страховий стаж - врахована при визначенні права на трудову пенсію сумарна тривалість періодів роботи і (або) іншої діяльності, протягом яких сплачувалися страхові внески до пенсійного фонду рф, а також інших періодів, які зараховуються до страхового стажу.

Відповідно до ч.1 ст.10 цього федерального закону до страхового стажу включаються періоди роботи та (або) іншої діяльності, які виконувались на території російської федерації особами, вказаними в частині першій статті 3 даного федерального закону, за умови, що за ці періоди сплачувались страхові внески до пенсійного фонду російської федерації.

З вищезазначеного слідує, що законодавством України, так і законодавством рф передбачено зарахування періоду трудової діяльності до страхового стажу при умові сплати страхових внесків до ПФ тієї країни, на території якої здійснювалась така діяльність.

Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р. /Порядок № 637/, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Під час неврахування заробітної плати, отриманої на території рф (за період з 01.05.2005р. по 31.05.2016р.) відповідач покликався на відсутність відомостей про відрахування до пенсійних органів рф страхових внесків.

На підтвердження трудової діяльності позивач надав відповідні документи:

довідки ООО «СК Ломоносовская» №№ 80 і 81 від 20.12.2019р., які видані на підставі особових рахунків та платіжних відомостей;

відповідь Управління ПФ в Ломоносівському районі Ленінградської обл. № 03/1402 від 06.05.2020р. на запит відповідача та інформаційний лист ООО «СК Ломоносовская», згідно яких підтверджується відрахування із сум заробітної плати позивача страхових внесків до ПФ рф за період роботи в ООО «СК Ломоносовская» (а.с.11-15).

Поряд з цим, порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді незарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку, в свою чергу, нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки.

Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Тому відмова у зарахуванні до страхового стажу позивача спірних періодів з такої підстави як непідтвердження сплати страхових внесків роботодавцем, є протиправною, оскільки покладає на пенсіонера надмірний індивідуальний тягар за ймовірні порушення роботодавцем вимог законодавства. Будь-яких доказів, які б свідчили про несплату страхових внесків до пенсійних органів рф саме з вини позивача, суду не надано.

Крім цього, позивач не повинен відповідати за ймовірне неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, оскільки за правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 17.07.2019р. у справі № 144/669/17, від 20.03.2019р. у справі № 688/947/17 та від 01.03.2021р. у справі № 423/757/17, несплата страхувальником страхових внесків (або відсутність інформації про таку сплату в системі персоніфікованого обліку) не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Підставою для неврахування до страхового стажу ОСОБА_1 спірних періодів роботи на території рф пенсійний орган вказує також припинення участі рф в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р.

Водночас, хоча рф припинила участь у вказаній Угоді, натомість у спірні періоди роботи позивача вказана Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав.

При цьому, за наявності чинних, у період роботи позивача, положень Угоди, що передбачали відповідне право, позивач не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у здійсненні перерахунку пенсії з урахуванням заробітної плати, отриманої у рф.

Звідси, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права особи на пенсію та при її обчисленні.

Крім того, відповідно до ст.11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані в установленому порядку на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, які входили до складу СРСР до 01.12.1991р., приймаються на території держав-учасниць Співдружності без легалізації.

Таким чином, під час судового розгляду не встановлено достатніх підстав для відмови в зарахуванні спірних періодів, зазначених в трудовій книжці позивача до його страхового стажу.

Водночас, в силу п.2 ст.13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Припинення участі рф в Угоді, так само, як і прийняття постанови КМ України № 1328 від 29.11.2022р. «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення», не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних нормативних актів.

Таким чином, вказаний спірний період роботи позивача на території рф підлягає зарахуванню до його страхового стажу.

Щодо неврахування заробітної плати позивача за період роботи з 01.06.1983р. по 31.03.1985р., з 01.05.1991р. по 30.11.1992р. колегія суддів враховує наступне.

Як слідує із положень ст.40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Відповідачу надано довідки ТзОВ «Вигодський лісокомбінат»№№ 106, 107, 01/106 від 21.09.2023р., якими підтверджено, що ОСОБА_1 працював у Вигодському лісокомбінаті з 25.05.1983р. по 03.04.1985р.

Довідки про заробітну плату № 107 від 21.09.2023р. видана на підставі розрахунково-платіжних відомостей за 1983-1985 років, а також у ній вказано, що на всі зазначені у ній виплати нараховано страхові внески.

Також позивачем було надано відповідачу архівні довідки № Ц-949 від 25.11.2019р. та Ц-1095 від 28.12.2019р., видані Старокостянтинівським районним трудовим архівом, згідно яких підтверджується отримання позивачем у колгоспі «Комуніст» с.Чорна Старокостянтинівського району заробітної плати у період 1991-1992 років.

На адвокатський запит отримано від архівного відділу Виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області архівну довідку № 36/01-16 від 28.08.2023р., у якій міститься інформація про відпрацьовані людино-дні, а також про заробітну плату позивача за період з травня 1991 року по грудень 1992 року, підставою якої є відомості нарахування заробітної плати колгоспникам (а.с.34-35).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов послідовного висновку про те, що відповідач протиправно не врахував заробітну плату позивача, отримувану ним у спірні періоди, зокрема, з 01.06.1983р. по 31.03.1985р., з 01.05.1991р. по 30.11.1992р.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування ч.4 ст.245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 14.08.2018р. у справі № 820/5134/17, від 28.02.2020р. у справі № 806/3304/18, від 16.11.2020р. у справі № 640/5615/19, від 04.09.2021р. у справі № 320/5007/20, від 14.09.2021р. у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19.

При цьому адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022р. у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Отже, ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи N R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

З огляду на фактичні обставини справи колегія суддів не убачає будь-якого втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження відповідача, а обраний судом спосіб захисту прав позивача відповідає приписам ст.245 КАС України та усталеній судовій практиці вирішення аналогічних спорів з участю пенсійних органів.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення заявленого позову із вищевказаних мотивів, обравши при цьому правильний спосіб правового захисту порушеного права позивача.

Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду.

В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані ст.123 КАС України, згідно із частиною третьою якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Загальне правило щодо необхідності вчинення особою активних дій з метою призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший чи з`ясування видів та розміру складових, які враховані при розрахунку пенсії шляхом подання відповідних заяв визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (зокрема, ст.ст.44, 45) та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затв. постановою Правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005р.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду також необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020р. у справі № 510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами ПФ України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу ПФ України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020р. у справі № 340/1019/19).

Згідно листа відповідача № 6271-6045/Ц-02/8-0900/23 від 13.07.2023р. позивача стало відомо про те, що під час призначення пенсії відповідачем не були враховані певні довідки, оскільки зазначені в них відомості не підтверджені первинними документами (а.с.9 і на звороті).

Звідси, лише за наявності вказаного листа позивач мав можливість встановити порушення його прав, оскільки відповідач не заперечував його права на призначення пенсії, вживав заходів для отримання відповідної інформації від інших пенсійних органів.

Отже, з огляду на характер спірних правовідносин, позивачем пропущений строк звернення до суду з поважних причин.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у визначений спосіб.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Відповідно до правил ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ГУ ПФ в Івано-Франківській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.02.2024р. в адміністративній справі № 300/6743/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного тексту судового рішення: 23.09.2024р.