Справа № 160/15400/24
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2024-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Царікової О.В.,
13.06.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати з 01.04.2024 р. ОСОБА_1 , пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що дії пенсійного органу та відмова, оформлена рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області порушують конституційне право позивача на соціальний захист та належне пенсійне забезпечення. Позивач зазначає, що має необхідний страховий стаж, передбачений ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та проживала в зоні добровільного відселення більше 3 років, а тому наявні підстави для призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки період проживання позивача на території радіологічного забруднення підтверджено належними документами. У зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даною позовною заявою.
14.06.2024 ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено розгляд останньої за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
08.07.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.
В обґрунтування відзиву відповідачем зазначено, що позивачем не підтверджено період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років станом на 01.01.1993, а отже відсутні підстави для призначення пенсії відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Вказує на дискреційність повноважень пенсійного органу щодо призначення та нарахування пенсій. У зв`язку з чим відповідач просить в задоволенні позовної заяви відмовити повністю.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява та відзив на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
17.04.2024 позивачем до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подана заява про призначення пенсії за віком із заниженням пенсійного віку, передбаченого ст. 55 Закону №796-XII разом з відповідними документами.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернулася до суду з даною позовною заявою.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Згідно статті 9 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №796-XII)
Особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:
1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;
2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;
4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.
Пунктом 3 частини 1 статті 11 Закону №796-XII встановлено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 14 Закону №796-XII, для встановлення пільг і компенсацій до третьої категорії відносяться особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Згідно зі статтею 49 Закону №796-XII, пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді державних пенсій та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Відповідно до положень ст. 65 Закону №796-XII, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України. Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.
З матеріалів справи встановлено, що позивач відповідно до дублікату посвідчення серії НОМЕР_1 від 15.06.1998 є громадянкою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи.
Згідно диплому серії НОМЕР_2 позивач в період з 1984 по 1988 роки навчалася в медичному училище в смт. Рокитне Рівненської області.
Постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи», смт. Рокитне Рівненської області віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Таким чином, судом встановлено, що в період навчання з моменту Чорнобильської катастрофи, з 26.04.1986 по 02.03.1988 (дата рішення Державної кваліфікаційної комісії про присвоєння кваліфікації фельдшера), позивач проживала в зоні гарантованого добровільного відселення. Загальна строк проживання у вказаний період становить 1 рік 10 місяців 5 днів.
Згідно записів з трудової книжки серії НОМЕР_3 судом встановлено, що позивач в період з 01.07.1993 по 17.07.1995 працювала фельдшером швидкої допомоги Березівської дільничої лікарні в село Березове Рокитнянського району Рівненської області, що також підтверджується довідкою №6826 від 29.11.2021.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991 село Березове Рокитнянського району Рівненської області віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Загальна строк проживання в зоні гарантованого добровільного відселення у вказаний період становить 2 роки 0 місяців 16 днів.
Щодо періодів проживання і роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення з 02.01.1991 по 10.12.1993 та з 25.02.2004 по 26.07.2004 суд зазначає про наступне.
Згідно довідки №6827 від 29.11.2021 ОСОБА_1 в період з 02.01.1991 по 10.12.1993 та з 25.02.2004 по 26.07.2004 проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 .
При цьому, із записів трудової книжки позивача в період з 18.04.1988 по 30.06.1993 працювала фельдшером невідкладної допомоги в М. Коцюбинській районній лікарні, яка знаходиться в селище Михайло-Коцюбинське Чернігівського району Чернігівської області, яке до зони гарантованого добровільного відселення постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991 не віднесено та знаходиться в значній віддаленості від с. Рокитнівського району Рівненської області.
Також із записів трудової книжки позивача судом встановлено, що в зазначений позивачем період з 25.02.2004 по 26.07.2004 позивач працювала у Відкритому акціонерному товаристві «Криворізький гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь», який знаходиться в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області.
Також довідки №6827 від 29.11.2021 ОСОБА_1 в період з 26.04.1986 по 15.05.1988 проживала в АДРЕСА_1 .
Як вже було встановлено судом, 18.04.1988 позивач прийнята фельдшером невідкладної допомоги в М. Коцюбинській районній лікарні, яка знаходиться в селище Михайло-Коцюбинське Чернігівського району Чернігівської області.
Таким чином, суд, визначаючи період навчання та фактичного проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення під час навчання, виходив з періоду з 26.04.1986 (день Чорнобильської катастрофи) до 02.03.1988 (дата рішення Державної кваліфікаційної комісії про присвоєння кваліфікації фельдшера).
Таким чином суд доходить висновку про те, що позивач хоч і мала зареєстроване місце проживання в період з 02.01.1991 по 10.12.1993 та з 25.02.2004 по 26.07.2004 в АДРЕСА_1 , при цьому фактично там не проживала.
Отже судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, проживання позивача в період з 26.04.1986 по 02.03.1988 та з 01.07.1993 по 17.07.1995 в зоні добровільного відселення протягом 3 років 10 місяців 21 дня.
При цьому, суд звертає увагу на те, що положеннями статті 55 Закону №796-XII визначено, що підставою для призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку є проживання в зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років станом на 01 січня 1993 року.
Таким чином, станом на 01.01.1993 позивач прожила в зоні гарантованого добровільного відселення 1 рік 10 місяців 5 днів що є не достатнім для призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом.
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст судового рішення складений 02.08.2024.

Суддя О.В. Царікова