Справа № 420/18032/24
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язати вчинити певні дії ,

встановив:

Позивач звернувся з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.05.2023 року по 15.05.2024 року включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.05.2023 року по 15.05.2024 року включно у сумі 266 726 гривень 40 копійок.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що проходив військову службу з 23.03.2022 року по 02.05.2023 року у військовій частині НОМЕР_1 . У цей період не у повному обсязі виплачувалось грошове забезпечення, що стало підставою для звернення в суд після звільнення зі служби. 16.05.2024 року на виконання рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.10.2023 року у справі №420/12088/23 відповідачем виплачений перерахунок грошового забезпечення у загальній сумі 112 256,08 грн, що підтверджується банківською випискою. Оскільки виключений зі списків особового складу 02.05.2023 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 16.05.2024 року, то відповідачем затримано розрахунок з 03.05.2023 року по 15.05.2024 року на 379 днів. Бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною, просить задовольнити позовні вимоги та стягнути 266726,40 грн. за шість місяців затримки розрахунку.

Відповідачем наданий відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнали та зазначили, що право на перерахунок грошового забезпечення у позивача виникло на підставі судового рішення, яке було ухвалено вже після його звільнення. Наведені обставини свідчать і про відсутність вини відповідача, як роботодавця, в розумінні статті 116 КЗпП України. Беручи до уваги зазначене, на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому ще не належала, а вина відповідача у її не виплаті була відсутня, то це виключає відповідальність передбачену ст. 117 КЗпП України. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог.

Судом встановлені такі обставини по справі.

ОСОБА_1 (далі позивач) з 23.03.2022 року по 02.05.2023 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.10.2023 року у справі №420/12088/23 зобов`язано відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача з 23.03.2022 по 02.05.2023 року.

16.05.2024 року на виконання рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.10.2023 року у справі №420/12088/23 відповідачем виплачено на користь позивача перерахунок грошового забезпечення у загальній сумі 112 256,08 грн, що підтверджується банківською випискою.

Дослідивши позиції сторін викладені у їх заявах по суті, оцінивши надані докази та приписи діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Спір у цій справі виник у зв`язку із бездіяльністю відповідача щодо виплати на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, внаслідок несвоєчасної виплати частини грошового забезпечення.

Позивач зазначає, що оскільки його було виключено зі списків особового складу 02.05.2023 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 16.05.2023 року, то відповідачем затримано розрахунок з 03.05.2023 року по 15.05.2024 року на 379 днів.

Посилаючись на правові позиції викладені у Постановах Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23, від 09 березня 2023 року у справі №520/899/21 та інші, позивач здійснив розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку який, на його думку, становить 266 726 гривень 40 копійок із розрахунку середньоденного грошового забезпечення 1449,60 грн ((березень 2023 - 38109,59 грн., + квітень 2023 - 50315,96 грн.) : 61 день) за шість місяців (184 дні).

Спірні правовідносини врегульовані такими приписами діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статею 116 КЗпП України, в редакції на момент звільнення позивача з військової служби передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Саттею 117 КЗпП УКраїни передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Зміни у зазначенні статті були внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01.07.2022 р., були чинними на момент звільнення позивача (02.05.2023 р) та виплати йому частини грошового забезпечення за рішенням суду (16.05.2024 р) за затримку виплати якої позивач просить нарахувати середній заробіток.

Відповідно до рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.10.2023 року у справі №420/12088/23 військову частину НОМЕР_1 зобов`язано здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача за два періоди з 23.03.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2023 по 02.05.2023 року.

Суд вважає, що зазначені обставини жодним чином не впливають на застосування приписів КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року, оскільки ці норми діяли на момент звільнення позивача, тобто на 02.05.2023 року і вони передбачають стягнення середнього заробітку лише за шість місяців.

Наведені позивачем посилання на практику ВС КАС не можуть бути застосовними у цій справі, оскільки у зазначених справах позивачі були звільнені зі служби до внесення змін у вказані статті КЗпП України.

Таким чином, період затримки виплати частини грошового забезпечення розраховується з наступного дня після звільнення позивача, тобто з 03.05.2023 р. по 16.05.2024 року, але не більше ніж за шість місяців відповідно до редакції ст. 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ, тобто по 03.11.2023 року, що становить 184 календарних дні.

Суд не погоджується з розрахунком позивача його середнього грошового забезпечення, які ним проведені згідно витягу про виплачене грошове забезпечення (додаток №6), оскільки позивач взяв до розрахунку всі нараховані та виплачені суми за останні два місяці перед звільненням, в тому числі грошову допомогу на оздоровлення в сумі 21657,98 виплачену у квітні та грошову допомогу при звільненні 11267,15 грн виплачену у травні, які не підлягають врахуванню відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно і середньоденне грошове забезпечення 1449,60 грн та сума позовних вимог (1449,60 грн. х 184 дні) 266 726,40 грн. розрахована не вірно.

Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 24.07.2024 року грошове забезпечення ОСОБА_1 за березень - квітень 2023 року становило 42666,22 грн. Тобто середньоденне грошове забезпечення позивача становить 42666,22 : 61 = 699,44 грн. яка і підлягає врахуванню судом при проведенні розрахунків у цій справі.

На думку суду, заявлена позивачем сума позовних вимог 266 726,40 грн підлягає зменшенню до розумних, пропорційних та справедливих розмірів виходячи з наступного.

Згідно правової позиції ВП Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Також, згідно висновків Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 щодо застосування ст. 117 КЗпП України, який неодноразово застосовувався ВС і в інших справах наведеної категорії, в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності, і цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Для вірогідного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який був би прямо пропорційний розміру невиплачених працівникові, який звільняється (в цій справі - з військової служби), сум, які належало виплатити при звільненні, важливо з`ясувати розмір усіх сум (складових грошового забезпечення), які особа, яка звільняється, мала отримати при звільненні.

На цьому акцентується увага у згаданій постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Водночас, згідно висновків Верховного Суду у постановах від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а та від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20, запропонований у справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати, як єдино правильний, чи обов`язковий.

ВС зазначив, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку, та обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Суд у цій справі враховує постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, та Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а, від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20 які прийняті під час дії редакції ст.ст. 116, 117 КЗпП України до внесення змін Законом № 2352-IX від 01.07.2022 року, оскільки як попередня редакція вказаних статей КЗпП так і теперішня, не мають і не мали посилань на пропорційність стягнення середнього заробітку щодо невиплачених та нарахованих сум за затримку.

Суд зазначає, що ч. 2 ст. 117 КЗпП України, як в редакції до 19.07.2022 року, так і в редакції згідно Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року, містить однакові приписи, згідно яких, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Зміни, що внесені до цієї статі Законом №2352-IX від 01.07.2022 року стосуються лише періоду за який може бути виплачений середній заробіток за час затримки. В іншій частині вказана стаття не зазнала змін.

Порядок застосування вказаних норм та принцип співмірності визначила вже ВП Верховного суду у вищенаведених постановах, а тому посилання позивача на ті обставини, що такий не може бути застосованим суд відхиляє, оскільки інших рішень ВП Верховного суду не приймала і свою позицію не змінювала.

Суд вважає, що зменшення періоду за який може бути проведено стягнення, жодним чином не дає підстав для твердження, що такі стягнення не повинні бути співмірними та справедливими для обох сторін.

Таким чином, суд вважає, що конструкції норм ст.ст. 116, 117 КЗпП України в редакції згідно Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року не дають підстав для висновку про неможливість застосування висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а, від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20, згідно яких, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Слід зазначити, що ВС КАС у Постанові від 30 листопада 2023 р. у справі 380/19103/22 та у Постанові від 10.04.2024 р. у справі 360/380/23 зазначаючи про те, що застосування практики ВП ВС у справах №761/9584/15-ц, №480/3105/19 є недоречним, жодним чином не наводить обґрунтувань такої правової позиції лише посилаючись на те, що така практика існувала до внесення змін у ст.ст. 116,117 КЗпП України. Але як зазначено судом вище, внесенні зміни у вказані статті не є підставою для неврахування правових позицій ВП ВС.

Відсутність такого обґрунтування, дає суду підстави застосовувати саме постанови Великої Палати Верховного Суду як таких, що виснують правову позицію існуючу станом на день розгляду цієї справи.

Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи наведені положення, зокрема, ч. 2 ст. 117 КЗпП України, які не зазнали змін у цій частині, дійшла висновку, що суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач, та враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності ВП ВС вказано на те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Щодо абз. 2 ч. 2 ст. 117 КЗпП України в частині визначення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні органом, який виносить рішення по суті спору, у разі, якщо спір вирішено на користь працівника частково, ВП ВС вказувала на те, що таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

При цьому, ВП ВС наголошувалось, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У вказаних справах Верховним Судом також зазначено, що відповідно до принципу співмірності, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив роботодавець працівнику при звільненні.

З огляду на наведені мотиви суд вважає, що відшкодування за час затримки, передбачене ч. 2 ст.117 КЗпП, необхідно розраховувати із принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Застосування іншого підходу у цій справі без застосування співмірності, пропроційності та справедливості, призводить до того, що сума середнього заробітку за час затримки буде перевищувати невиплачені суми.

Суд застосовує принцип пропорційності враховуючи розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Як встановлено судом та підтверджено рішенням Одеського ОАС у справі №420/12088/23 період за який позивачу не в повній мірі було нараховане т а виплачене грошове забезпечення становить з 23.03.2022 по 02.05.2023 року або 13 місяців та 8 днів.

Відповідно до довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення за період з 23.03.2022 по 02.05.2023 року ОСОБА_1 нараховано та виплачено 641 733,73 грн.

На думку суду, зазначена сума є достатнього для ствердження того, що позивач отримував хоча і неповне грошове забезпечення, але таке яке не привело до значних матеріальних втрат та заподіяння йому шкоди.

На виконання рішення Одеського ОАС позивачу виплачено 112 256,08 грн, що становить 17,5 % від виплачених сум, що суд, крім іншого, враховує при визначенні суми стягнення за затримку розрахунку.

З огляду на викладене, застосовуючи критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наведені ВП ВС в Постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те, що відповідач є військовою частиною, відсутність спору на день звільнення, тривале незвернення позивача до відповідача за поновленням порушеного права під час проходження служби з квітня 2022 року, а також зважаючи на введення воєнного стану в Україні та загальновідомі обставини значного дефіциту Державного бюджету України і переорієнтування спрямованості основного масиву бюджетних асигнувань на забезпечення ефективного покриття потреб Сил Оборони України, суд дійшов висновків, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь за затримку розрахунку суми 22 521,96 грн., яка розрахована наступним чином.

Середньоденний заробіток 699,44 грн х 184 дні (шість місяців затримки розрахунку), що становить 128 696,96 гривень. Застосовуючи визначений судом відсоток невиплачених сум по відношенню до виплачених - 17,5%, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в сумі 22 521,96 грн (128 696,96 : 100 х 17,5%) яка є співмірною, справедливою та такою, що відповідатиме обставинам цієї справи.

Стягнення на користь позивача вказаної суми за затримку розрахунку при звільненні, суд фактично компенсує позивачу втрату його доходів. Стягнення компенсації у розмірі визначеному позивачем не є розумним та справедливим, порушує баланс інтересів сторін.

Виходячи з вищенаведених обставин, суд відхиляє всі заперечення відповідача які стосуються відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки вони спростовані встановленими за результатами розгляду справи обставинами, приписами вищенаведених нормативно-правових актів та практикою ВП Верховного Суду.

Судовий збір підлягає стягненню на користь позивача.

Керуючись ст. 241-246 КАС України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з військової частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 . місце реєстрації (перебування): АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 22 521,96 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з військової частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 Місце реєстрації (перебування): АДРЕСА_2 ) судовий збір в сумі 2133,81 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Попов В.Ф.