Справа № 200/4790/24
Суддя: Шинкарьова І.В.
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2024 року Справа№200/4790/24

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Шинкарьова І.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач), в якій позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування в повному обсязі і не виплати позивачу грошової компенсації вартості за не отримане речове майно під час проходження військової служби в період 07.02.2019 до 25.12.2021;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно під час проходження військової служби в період з 07.02.2019 до 25.12.2021 відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 №178, виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 01.01.2021.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач у період з 07.02.2019 по 25.12.2021 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте в період проходження військової служби в повній мірі не був забезпечений належним йому речовим майном, компенсацію за неотримане речове майно не отримував. Вказує, що при переміщенні до нового місця служби позивач будь-яких письмового повідомлень або інших документів, які б свідчили нараховані та виплачені позивачу відповідачем за період проходження військової служби при його виключенні зі списку особового складу військової частини не отримував; витягу з наказу про його виключення зі списків військової частини Позивачу не надано.

Вказує, що на адвокатський запит від 07.06.2024 надійшла відповідь №09/02/526 від 11.06.2024, в якій зазначено, що кошти у сумі 18523,52 грн. позивачу не виплачені у зв`язку з тим, що вся інформація відділу фінансового забезпечення в тому числі відомості по виплаті компенсації за неотримане речове майно лишилися на окупованій території. Також до листа додано довідку про вартість речового майна, що належить до виплати позивачу. З довідки № 91 від 29.12.2021 вбачається, що вартість майна, що належить до видачі Позивачу розрахована із закупівельної вартості майна станом на рік видачі. Станом на час подання позову, позивач не отримав будь-якої компенсації за неотримане речове майно.

Позивач не згодний з не виплатою йому компенсації вартості за не отримане речове майно під час проходження військової служби, вважає, що таку виплату відповідач мав здійснити йому при звільненні з військової служби 25.12.2021 виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на рік звільнення, а отже станом на 01.01.2021, а в довідці вартість майна, що належало до видачі позивачу розрахована на місяць та рік виникнення права на отримання предметів речового майна. Тому, позивач не згодний і з нарахованою сумою компенсації за вартість речового майна у розмірі 18523,52 грн. та вважає є нижчою, ніж встановлена чинним законодавством України.

Відповідач позов не визнав, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що відповідно до Розділу ІІІ Порядку забезпечення військовослужбовців Збройних Сил речовим майном особистого користування в мирний час та особливий період, Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, Затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232, Зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.05.2016 за №768/28898.

Відповідно до наказу відповідача (по особовому складу) від 12.02.2023 року №9-РС, позивач був призначений на посаду старшого водія зенітного ракетного взводу військової частини НОМЕР_1 . Пункт 4 розділу ІІІ Інструкції № 232 передбачав, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Отже право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно відсутнє. У задоволені позову просив відмовити.

Ухвалою суду від 31.07.2024 відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справ (у письмовому провадженні), витребувано у відповідача докази по справі.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , громадянин України, зареєстрований за адресою: адреса АДРЕСА_1 , що підтверджується паспорта серії НОМЕР_2 . Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 .

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 07.02.2019 № 39 позивач вважається такими, що прибув і приступив до виконання службових обов`язків 07.02.2019 .

Згідно з витягом із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) від 25.12.2021 № 142 позивача, звільненого наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 №83-РС від 21.12.2021 (по особовому складу) у запас за п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вважати таким, що справи та посаду здав. З 25.12.2021 виключити із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Зазначений вище наказ містить інформацію та зобов`язання щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, а саме вказано наступний абзац: «Виплатити компенсацію за неотримане речове майно в сумі 18523,52 грн.» та вказано реквізити банку.

Також до матеріалів справи надано:

Заяву представника позивача від 07.06.2024 із вимогою щодо розгляду питання щодо виплати компенсації за не отримане речове майно під час проходження військової служби, у період з 07.02.2019 по 24.12.2021 включно.

У відповідь на заяву від 07.06.2024 відповідач повідомив (лист від 11.06.2024 №09/02/526), що кошти у сумі 18523,52 грн не виплачені у зв`язку з тим що, вся інформація відділу фінансового забезпечення в тому числі відомості по виплаті компенсації за не отримане речове майно лишилися на окупованій території. Станом на червень 2024 року триває процес відновлення втрачених облікових документів за 2020-2021 рік. У зв`язку з зверненням ІНФОРМАЦІЯ_6 направить заявку на фінансування для позивачу до КСВ ЗСУ. Просить позивача направити банківські реквізити для зарахування коштів. Компенсація за неотримане речове майно буде виплачена після цільового фінансування.

Згідно з довідкою №91 про вартість речового майна, що належить до видачі позивача, складається з предметів 67 предметів на суму 18523,52 грн. та з даної вбачається, що вартість майна, що належить до видачі позивачу розрахована із закупівельної вартості майна станом на рік видачі.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не здійснення розрахунку з позивачем в частині грошової компенсації за не отримане речове майно при звільненні з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016, звернувся до суду з даним позовом.

Позивач також вважає, що має право на виплату компенсації за неотримане речове майно за період проходження служби, розмір якої визначається на підставі п. 4, 5 Порядку № 178 виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 01.01.2021.

Стосовно строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України).

Відповідно до ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю (далі КЗпП України) (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, ч.1 і 2 ст.233 КЗпП України викладено в такій редакції:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст.116).

Отже, до з 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №460/17052/21, від 06.04.2023 у справі №260/3564/22, від 25.04.2023 у справі №380/15245/22, від 03.08.2023 у справі №280/6779/22.

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії ч.1 ст.233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Разом з тим, приписами ч.3 і 5 ст.122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд звертає увагу, що обов`язок держави створити умови та гарантувати можливості для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю є складовою її обов`язку щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав та свобод людини і громадянина (ст.3, ч.1, 2, 7 ст.43 Конституції України).

Частиною 1 статті 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

У Рішенні від 12.04.2012 №9-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (абз.5 п.п.2.2 п.2 мотивувальної частини рішення).

Таким чином, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення ст.233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч.5 ст.122 КАС України.

Отже, ураховуючи, що спірні правовідносини виникли до набуття чинності ч.1 ст.233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX, а також те, що позивач звернувся до суду протягом трьох місяців після звільнення, суд вважає, що позивачем не попущено процесуальний строк звернення до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд зазначає наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (в редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Закон № 2011-XII).

Ч.1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до абз. 2 ч. 1ст. 9-1 Закону № 2011-XII, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу»(далі - Закон №2232-ХІІ).

Ч.6 ст. 26 Закону №2232-ХІІ визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок №178).

Відповідно до п. 2-3 Порядку №178, виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

За приписами п. 4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (п. 5 Порядку №178).

Таким чином, військовослужбовцям гарантується грошова компенсація за неотримане речове майно у разі звільнення з військової служби. Зазначені гарантії реалізуються виключно відповідним зверненням (рапортом) військовослужбовця на підставі наказу, у тому числі, командира (начальника) військової частини про розмір грошової компенсації згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

Згідно з абз. 1 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Положення №1153/2008) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Відповідно до абз. 3 п. 242 Положення №1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Із наведених вище законодавчих приписів убачається, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в п. 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, а реалізація вказаного права здійснюється військовослужбовцем виключно шляхом подання заяви (рапорту).

На користь вказаного висновку свідчить те, що в п. 4 Порядку № 178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №803/756/17, висновок якого суд ураховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (ч.5 ст.242 КАС України).

Судом встановлено, що позивачу була нарахована проте не виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно станом на день виключення зі списків особового складу відповідно до наказу від 25.12.2021 № 142, а отже позивач звертався до відповідача про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленою у рішенні від 10.03.2011 у справі «Сук проти України», держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Згідно з позицією Європейського суду у справі van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Відтак, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Таким чином, бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за не отримане речове майно є протиправною.

Отже, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно під час проходження військової служби в період з 07.02.2019 по 25.12.2021 відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 №178, виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 01.01.2021, суд зазначає наступне.

Так, п.5 Порядку № 178 визначено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Довідка, що міститься у Додатку до Порядку № 178 включає в себе такі дані, зокрема: найменування речового майна, одиниця виміру, рік і місяць виникнення права на отримання предметів речового майна, кількість предметів, вартість за одиницю, сума грошової компенсації.

З аналізу наведеного вбачається, що при звільненні військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби, а грошова компенсація підлягає нарахуванню відповідно до виду й кількості неотриманого речового майна та його вартості станом на 1 січня поточного року, що вказано у пункті 5 Порядку №178.

При цьому суд зазначає, що наведені вище нормативно-правові акти не містять можливості застосування інших умов при нарахуванні такої компенсації, як наприклад, визначивши вартість речового майна пропорційно до часу його використання, врахувавши вартість одиниці речового майна станом не на 1 січня поточного року тощо.

До матеріалів справи надана довідка №91про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу, яка складається з 67 предметів.

Разом з тим, з вказаної вище довідки вбачається, що при розрахунку компенсації вартості речового майна відповідач застосував пропорцію часу, що минув з дня виникнення права на отримання речового майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу.

Отже, наданий відповідачем розрахунок компенсації, проведений всупереч п.5 Порядку № 178, згідно з яким довідка про вартість речового майна, що належить до видачі видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Верховний Суд у постанові від 28.01.2021 у справі № 520/1190/2020 сформував такий висновок: […] застосування закупівельних цін за минулі роки на речове майно при виплаті позивачу грошової компенсації замість належного до видачі речового майна є таким, що не відповідає вимогам п.5 Порядку № 178, яким визначено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої станом на 1 січня поточного року. […] Верховний Суд уважає помилковим висновок судів попередніх інстанцій про те, що при нарахуванні грошової компенсації за окремим видами речового майна необхідно обов`язково враховувати такі складові як момент виникнення права на отримання майна, норму належності, термін експлуатації, ціна на час набуття права, кількість предметів належних до видачі та термін який минув з останнього моменту отримання предмети речового майна, оскільки приписами Порядку № 178 не передбачено такого механізму розрахування суми грошової компенсації, натомість закріплено обов`язок повноважного органу нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористане речове майно виходячи із закупівельних цін, визначених на 1 січня поточного року.

Також колегія суддів уважає неправильним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що у спірних правовідносинах необхідно враховувати п.5 Постанови №178 з прив`язкою до п.3 цієї Постанови, адже вказані пункти несуть різне смислове навантаження. Зокрема, п.3 визначає, що військовослужбовці мають право на виплату грошової компенсації з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення. У той же час, п.5 регулює питання оформлення довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, ураховуючи, що наданий відповідачем розрахунок спірної компенсації, проведений всупереч п.5 Порядку № 178, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги в цій частині та задовольняє їх шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 №178, без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 01.01.2021.

Відповідно до положень ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», ураховуючи відсутність в матеріалах справи доказів понесення інших судових витрат, розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 262, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане речове майно під час проходження військової служби в період з 07.02.2019 по 25.12.2021.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_6 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не отримане речове майно під час проходження військової служби в період з 07.02.2019 по 25.12.2021, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016, без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 01.01.2021.

Повний текст рішення складено 23.09.2024.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Шинкарьова