Справа № 280/3888/21
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 вересня 2024 року

м. Київ

справа №280/3888/21

адміністративне провадження №К/990/2918/22, №К/990/3522/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,

суддів - Мартинюк Н. М., Соколова В. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження питання про зупинення провадження у справі № 280/3888/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави в особі Державної казначейської служби, Запорізької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної шкоди, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03.08.2021 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 20.12.2021 та за касаційною скаргою Запорізької обласної прокуратури на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 20.12.2021,

УСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави в особі Державної казначейської служби, Запорізької обласної прокуратури, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- стягнути з Держави України в особі Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме: посадового окладу, надбавки за вислугу років та премії, визначених за статтею 81 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII), завданою дією положень пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015 по 26.03.2020 у розмірі 472 641,62 грн;

- визнати протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо нездійснення нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 заробітної плати за період з 27.03.2020 по 29.12.2020 з урахуванням розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону № 1697-VII, та стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 недоотриману частину заробітної плати, визначену за статтею 81 Закону № 1697-VII, за період з 27.03.2020 по 29.12.2020 у сумі 304 426,08 грн;

- стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу та інші судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що починаючи з 01.07.2015 заробітна плата прокурорів повинна регулюватися виключно статтею 81 Закону № 1697-VII. Проте, починаючи з липня 2015 року по дату її звільнення заробітна плата прокурорів регулювалася постановами Кабінету Міністрів України. Оскільки рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, відповідно позивачка має право на перерахунок з 2015 року. Крім того, зазначає про застосування норм прямої дії, а саме: частини третьої статті 152 Конституції України, якою закріплено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.08.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.12.2021 рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03.08.2021 у справі № 280/3888/21 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог стосовно визнання протиправною бездіяльності Запорізької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати заробітної плати ОСОБА_1 у період з 26.03.2020 по 29.12.2020 та стягнення за цей період недоотриманої частини заробітної плати, та позов в цій частині задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати заробітної плати ОСОБА_1 у період з 26.03.2020 по 29.12.2020, відповідно до статті 81 Закону № 1697-VII у редакції від 01.01.2019. Зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру провести нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати за період з 26.03.2020 по 29.12.2020, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до статті 81 Закону № 1697-VII у редакції від 01.01.2019, з урахуванням раніше виплачених сум. В решті рішення суду залишено без змін.

Не погоджуючись з такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 та Запорізька обласна прокуратура звернулися до суду з касаційними скаргами.

Ухвалою Верховного Суду від 14.02.2022 відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03.08.2021 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 20.12.2021.

Ухвалою Верховного Суду від 12.05.2022 відкрито касаційне провадження за скаргою Запорізької обласної прокуратури на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 20.12.2021.

Як встановлено з матеріалів справи, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з такого: у Запорізькій обласній прокуратурі відсутнє право на здійснення перерахунку та виплату посадового окладу позивачці самостійно; рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 на спірні правовідносини за період з 01.07.2015 по 26.03.2020 не може бути застосовано; позивачкою обраний неналежний спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди; у Запорізькій обласній прокуратурі відсутні правові підстави для здійснення позивачці оплати праці у період з 27.03.2020 по 29.12.2020 у інший спосіб, ніж встановлений пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-IX), який не визнавався неконституційним.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про правомірність дій Запорізької обласної прокуратури при здійсненні розрахунку заробітної плати позивачки у період з 01.07.2015 до 26.03.2020, адже рішення Конституційного Суду України у справі № 1-223/2018(2840/18) на спірні правовідносини за період з 01.07.2015 по 26.03.2020 не може вплинути, оскільки вони виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Крім того, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди та обґрунтовування вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а обраний позивачкою спосіб захисту не робить цей спір спором про відшкодування шкоди, який є спором щодо проходження публічної служби. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що до теперішнього часу не прийнятий закон, яким, відповідно до статті 152 Конституції України, має бути визначений порядок, в якому відшкодовується матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. На думку колегії суддів, це є порушенням принципу належного урядування з боку держави, втім, позивачка не мала підстав для очікування такого відшкодування, адже законом це не було передбачено.

Щодо доводів позивачки про протиправність бездіяльності Запорізької обласної прокуратури про нездійснення нарахування та виплати їй заробітної плати з 27.03.2020 по 29.12.2020, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону № 1697-VII, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що для розрахунку заробітної плати позивачки у період з 26.03.2020 по 29.12.2020, як прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області, застосуванню підлягає редакція статті 81 Закону № 1697-VII, що діяла до внесення змін Законом № 113- ІХ та, згідно з якою посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 01.01.2017 становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Водночас до стягнення може бути звернута лише нарахована сума, яка має певний визначений розмір, але, як вбачається з матеріалів справи, позивачці не нараховувалась сума заробітної плати у періоді з 26.03.2020 по 29.12.2020 у розмірі, передбаченому приписами статті 81 Закону № 1697-VII, що діяли до внесення змін Законом № 113-IX. При цьому колегія суддів зауважила, що обчислення та нарахування конкретних сум заробітної плати є дискреційним повноваженням відповідача.

У касаційній скарзі Запорізька обласна прокуратура посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми матеріального та процесуального права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 14.09.2021 у справі № 320/1874/19, від 14.03.2018 у справі № 825/575/16, від 19.03.2020 у справі № 806/3314/17, від 09.09.2020 у справі № 807/1171/16 щодо питання застосування частини другої статті 8, статті 13 Закону України «Про оплату праці», частин першої, другої статті 23 Бюджетного кодексу України, статті 90 Закону № 1697-VII у подібних правовідносинах, а саме: відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». Окрім того, зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень абзацу 3 пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, з врахуванням рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 щодо визнання неконституційним положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Позивачка у касаційній скарзі посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень частини третьої статті 152 Конституції України щодо відшкодування матеріальної шкоди внаслідок прийняття та дії неконституційного акту у вигляді недоотриманої заробітної плати прокурора.

Суд вбачає за доцільне ініціювати питання про зупинення провадження у цій справі, з огляду на таке.

Так, наразі на розгляді об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду перебуває справа № 160/6949/20, правовідносини в якій подібні до цієї справи. Правові висновки об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, зроблені за результатами розгляду справи № 160/6949/20, матимуть значення для правильного вирішення цієї справи.

Передаючи справу № 160/6949/20 на розгляд об`єднаної палати Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду констатував, що аналіз судових рішень Верховного Суду у спорах про відшкодування шкоди, завданої неконституційними актами свідчить, що висновки щодо застосування частини третьої статті 152 Конституції України неоднакові, правові позиції відрізняються різними теоретичними підходами до розуміння правової природи рішень Конституційного Суду України, їх дії в часі. За позицією значної кількості постанов суду, рішення Конституційного Суду України про неконституційність застосованих судами першої та/або апеляційної інстанцій положень нормативно-правового акта не є підставою для скасування Верховним Судом рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій, оскільки в такому разі суд має застосовувати положення закону, який хоча і визнаний неконституційним, проте був чинним на момент існування спірних правовідносин. Між тим, існує й інша позиція Верховного Суду з вказаного питання. Отже, Суд дійшов висновку, що є потреба в узагальненні судової практики та напрацюванні єдиного підходу до розгляду подібних спорів.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 236 Кодексу адміністративного судочниства України (далі - КАС України) суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення у справі № 160/6949/20 має суттєве значення для повного та об`єктивного розгляду справи № 280/3888/21, відтак, провадження у даній справі необхідно зупинити до набрання законної сили рішенням Верховного Суду у справі № 160/6949/20.

Керуючись статтями 248, 236 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційні провадження (№ К/990/2918/22, № К/990/3522/22) у справі № 280/3888/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави в особі Державної казначейської служби, Запорізької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної шкоди до набрання законної сили рішенням об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 160/6949/20.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко

Н.М. Мартинюк ,

В.М. Соколов

Судді Верховного Суду