Справа № 500/5195/24
Суддя: Юзьків Микола Іванович
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/5195/24

23 вересня 2024 року м.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Юзьківа М.І., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського відділу Державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду із позовом до Тернопільського відділу Державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі відповідач) у якому просить ухвалити рішення, яким:

визнати протиправною та скасувати постанову начальника Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №28 від 19.08.2024 про результати перевірки законності виконавчого провадження № 41587450;

визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення виконавчого збору ВП №41587450 від 19.08.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 20.09.2013 у цивільній справі №607/5335/13-ц видано виконавчий лист від 30.10.2013 щодо стягнення з позивача на користь ПАТ КБ "Надра" в особі Філії ПАТ КБ "Надра" Тернопільське РУ (рахунок №6042 МФО 380764, , одержувач ПАТ «Надра») заборгованість за Кредитним договором №28/2006-Ф від 27.01.2006 р. в сумі - 13 257,85 доларів США, що еквівалентно 105 969,99 грн. (сто п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят дев`ять гривень дев`яносто девять копійок) .

На підставі вказаного виконавчого листа постановою державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Савчук А.О. від 23.01.2014 відкрито виконавче провадження ВП №41587450 з примусового виконання вказаного виконавчого листа.

16.07.2018 державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області було винесено постанову про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 10702,96 грн.

В подальшому у серпні 2024 у цьому виконавчому провадженні державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на підставі заяви стягувача було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Водночас, 19.08.2024 начальником Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було винесено постанову №28 про результати перевірки законності виконавчого провадження № 41587450, якою постанову про стягнення виконавчого збору із боржника № 41587450 від 16.07.2018 визнано такою, що винесена із порушенням вимог ч.2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» та скасовано.

На підставі цієї постанови старшим державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бойко Р.О. у виконавчому провадженні №41587450 винесено нову постанову від 19.08.2024 про стягнення виконавчого збору в розмірі 10 % від суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, а саме 1325,79 долари США, а також 105,97 гривень.

Враховуючи, що відповідачем повернуто виконавчий лист стягувачу без повного фактичного виконання, вважає оскаржувані постанови протиправними, а тому звернувся з даним позовом до суду.

Відповідач, у встановлений судом строк, подав відзив на позов, у якому просить у задоволенні адміністративного позову відмовити. Заперечуючи позовні вимоги, посилається на пункт 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" та вказує, що суму виконавчого збору необхідно вираховувати від заборгованості, яка підлягає стягненню за виконавчим документом та незалежно від фактичного виконання рішення суду, оскільки виконавчі дії у виконавчому провадженнні продовувалися і після 28.08.2018. З огляду на це, відповідач у триваючих правовідносинах повинен користуватися актуальною редакцією закону, а не редакцією, яка діяла до зміни правового регулювання.

Також відповідачем на виконання ухвали суду надано матеріали виконавчого провадження №41587450.

Рух справи у суді

Ухвалою суду від 13.09.2024 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників адміністративної справи в порядку статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідженням матеріалів справи судом встановлено, що виконавче провадження №41587450 було відкрито постановою від 23.01.2014 на підставі виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду №607/5335/13-ц від 30.10.2013 щодо стягнення з позивача на користь ПАТ КБ "Надра" в особі Філії ПАТ КБ "Надра" Тернопільське РУ (рахунок №6042 МФО 380764, , одержувач ПАТ «Надра») заборгованості за Кредитним договором №28/2006-Ф від 27.01.2006 р. в сумі - 13 257,85 доларів США, що еквівалентно 105 969,99 грн. (сто п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят дев`ять гривень дев`яносто девять копійок).

Старшим державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Савчук Анастасією Олександрівною 16.07.2018 у виконавчому провадженні №41587450 було винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 10 702,96 грн (а.с. 12).

Крім того, із означеної постанови судом встановлено та підтверджується матеріалами виконавчого провадженння, що Постановою старшого державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бойко Р.О. від 19.08.2024 у виконавчому провадженні №41587450 повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі його заяви. (а.с. 11).

Із змісту цієї постанови вбачається що залишок нестягненої суми за виконавчим документом складає 10530,71 доларів США; сума стягнутого виконавчого збору/сума стягненої винагороди приватного виконавця 528,63 долари США та 105,97 гривень (UAH).

Водночас, 19.08.2024 начальником Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі начальник відділу ДВС) було винесено постанову №28 (далі постанова №28) про результати перевірки законності виконавчого провадження № 41587450, відповідно до якої:

визнано постанову про стягнення виконавчого збору із боржника № 41587450 від 16.07.2018 винесеною із порушенням вимог частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 1);

скасовано постанову про стягнення виконавчого збору із боржника № 41587450 від 16.07.2018 (пункт 2);

зобов`язано старшого державного виконавця ОСОБА_2 усунути виявлені порушення шляхом винесення нової постанови про стягнення виконавчого збору із боржника у виконавчому провадженні №41587450 з дотриманням вимог частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» в тому числі у валюті виконавчого документу (дол. США) у строк до 23.08.2024 (пункт 3) (а.с. 7-9).

У мотивувальній частині цієї постанови зазначено: «Згідно виконавчого провадження №41587450 сумаборгу яка підлягала стягненню на підставі виконавчого документу становить 13 257,85 дол. США та 1059,69 грн. Таким чином, сума виконавчого збору яка підлягає стягненню із боржника у відповідності до частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» становить 1 325,79 дол. США та 105,97 грн. Про те, всупереч вимог ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» в постанові про стягнення із боржника виконавчого збору №41587450 від 16.07.2018 було зазначено не вірну суму виконавчого збору, та в іншій валюті, а саме гривнях.».

На підставі цієї постанови старшим державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бойко Р.О. (далі - державний виконавець) у виконавчому провадженні №41587450 винесено нову постанову від 19.08.2024 про стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків від суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, а саме 1325,79 долари США (USD), а також 105,97 гривень (а.с. 10).

Також до справи додано витребувані судом матеріали виконавчого провадження.

Мотивувальна частина

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, в цій справі суд має надати оцінку оскаржуваним постановам на предмет їх правомірності, оцінивши їх через призму верховенства права та критеріїв законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які наведені в частині другій статті 2 КАС України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказана норма Основного Закону означає, що діяльність суб`єктів владних повноважень здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом.

Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій (бездіяльності) та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Спірні правовідносини, які склалися у цій справі, зводяться до питання правомірності постанов посадових осіб державної виконавчої служби щодо стягнення з позивача виконавчого збору, який визначений із розрахунку 10 % від суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 2 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №1404-VІІІ).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частині першій статті 5 Закону №1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній до 28.08.2018) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Приписами статей 40, 42 Закону №1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону №1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону №1404-VІІІ слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Суд звертає увагу на те, що за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Аналогічні правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року справа №2540/3203/18.

Тому, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

З 28.08.2018 частину другу статті 27 Закону №1404-VІІІ змінено, (Законом України №2475-VIII від 03.07.2018 ) та визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, з урахуванням редакцій Закону №1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась.

Так, у період до 28.08.2018 розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як, у період після 28.08.2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Судом встановлено, що 19.08.2024 державним виконавцем винесено постанову ВП №39585788 про повернення виконавчого документа стягувачу по примусовому виконанню виконавчого листа від 30.10.2013 №607/5335/13-ц, виданого Тернопільським міськрайонним судом де залишок нестягненої суми за виконавчим документом становив 10 530,71 доларів США. Виконавчий документ повернуто за заявою стягувача.

Після цього, начальником відділу ДВС було винесено постанову №28, якою скасовано постанову державного виконавця від 16.07.2018 про стягнення виконавчого збору з боржника.

На підставі цієї постанови 19.08.2024 державним виконавцем винесено нову постанову про стягнення виконавчого збору з боржника у розмірі 1325,79 доларів США та 105,97 гривень, що становить 10% від суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Положення статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній у період до 28 серпня 2018 року) зменшували відповідальність позивача, як боржника, в порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній з 28 серпня 2018 року), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягає примусовому стягненню.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 09.02.1999 у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

З урахуванням того, що внесені Законом України від 03.07.2018 №2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище позивача, як боржника, а також того, що виконавчою службою не стягнуто з боржника всю суму коштів за виконавчим листом, суд прийшов до переконання про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 1325,79 доларів США та 105,97 гривень, що становить 10% від суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Аналогічна правова позиція щодо застосування статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній у період як до 28 серпня 2018 року, так і після цієї дати) наведена у висновках Верховного Суду у постановах від 20.06.2024 у справі № 580/10383/21, від 14.03.2024 № 280/7418/23, від 28.01.2021 у справі № 420/769/19, від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19, які суд враховує під час вирішення цієї справи на підставі частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Судом встановлено, що оскаржувана постанова державного виконавця від 19.08.2024 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 10% від суми, яка підлягала стягненню за виконавчим документом, винесена у зв`язку із тим, що постановою начальника ДВС №28 скасовано попередню постанову від 16.07.2018 про стягнення виконавчого збору з боржника (пункт 2 постанови) та зобов`язано державного виконавця усунути виявлені порушення шляхом винесення нової постанови про стягнення виконавчого збору із боржника у виконавчому провадженні №41587450 з дотриманням вимог частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» в тому числі у валюті виконавчого документу (дол. США) у строк до 23.08.2024 (пункт 3 постанови).

Скасовуючи попередню постанову про стягнення виконавчого збору та зобов`язуючи державного виконавця винести нову, начальник ДВС, як видно із змісту мотивувальної частини оскаржуваної постанови №28, керувався актуальною редакцією статті 27 Закону №1404-VІІІ та вважав що з боржника необхідно стягнути виконавчий збір у розмірі 10 % від суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Однак, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягає редакція статті 27 Закону №1404-VІІІ до 28 серпня 2018 року, яка передбачала що виконавчий збір обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Відтак, суд прийшов до переконання про протиправність пункту 3 оскаржуваної постанови №28 начальника ДВС, якою державного виконавця фактично зобов`язано винести постанову про стягнення виконавчого збору з позивача у розмірі 10 % від суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом та самої постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 19.08.2024 щодо стягнення виконавчого збору з боржника у розмірі 1325,79 доларів США та 105,97 гривень.

З огляду на зазначене, позовні вимоги у цій частині підлягають до задоволення.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправно та скасування постанови начальника ДВС №28 у іншій частині суд зазначає таке.

Гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Отже, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Відтак, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи щодо особи дійсно має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Постанова начальника ДВС №28, якою постанову про стягнення виконавчого збору із боржника № 41587450 від 16.07.2018 визнано такою, що винесена із порушенням вимог ч.2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» та скасовано, за виключенням пункту 3 резолютивної частини, сама по собі не створює для позивача негативних наслідків, а тому не порушує його права чи законні інтереси.

З огляду на це, у цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Суд також зазначає, що інші доводи сторін, наведені у заявах по суті справи, вищезазначених висновків суду щодо протиправності оскаржуваної постанови не спростовують.

Висновки за результатами розгляду справи

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою та частиною другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про протиправність постанови державного виконавця від 19.08.2024 про стягнення виконавчого збору з боржника та пункту 3 постанови начальника ДВС №28, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

Судові витрати

Відповідно до частин першої, третьої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується квитанцією ПН 55 від 09.09.2024. Оскільки, позов задоволено частково, суд стягує на користь позивача судові витрати (судовий збір) пропорційно до задоволених вимог у сумі 1614,93 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 9, 14, 72, 73, 77, 90, 241, 250, 257 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Тернопільського відділу Державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 3 постанови начальника Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №28 від 19.08.2024 про результати перевірки законності виконавчого провадження № 41587450.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення виконавчого збору ВП №41587450 від 19.08.2024.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1614 (тисячу шістсот чотирнадцять) грн. 93 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільського відділу Державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місцезнаходження: вул. Острозького князя, 14, м. Тернопіль, Тернопільська обл., Тернопільський р-н, 46006 ).

Головуючий суддя Юзьків М.І.