Справа № 420/23312/24
Суддя: Харченко Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 вересня 2024 року м.Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Харченко Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області від 04.07.2024 року № 1034 о/с «По особовому складу» про звільнення капітана ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Білгород-Дністровського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області та призначення на посаду інспектора взводу № 2 роти № 4 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Одеській області, поновлення капітана ОСОБА_1 на раніше займаній посаді оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Білгород-Дністровського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду Харченко Ю.В. від 29 липня 2024 року відкрито провадження у справі № 420/23312/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 та визначено, що справа буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

19.09.2024 року до Одеського окружного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшла заява (сформована в Електронному суді 18.09.2024 року) щодо вжиття заходів забезпечення позову, шляхом зупинення дії оскаржуваного Наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області від 04.07.2024 року № 1034 о/с «По особовому складу» про звільнення капітана ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Білгород-Дністровського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, та призначення на посаду інспектора взводу № 2 роти № 4 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Одеській області. В обґрунтування вказаної заяви позивач, у тому числі, зазначив, що в межах спірних правовідносин очевидними є ознаки порушення його прав, свобод та інтересів, а тому не вжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист, поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Зокрема, позивач вказав, що фактично його звільнення із займаної ним посади оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Білгород-Дністровського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області та призначення на іншу посаду в порядку переміщення, відбулось, у зв`язку із реорганізацією, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, про що прямо зазначено в доповідній записці, яка стала підставою для прийняття оскаржуваного наказу, та доданій до відзиву на позовну заяву, довідці. Проте, позивач вказує на те, що відповідач звільнив позивача із займаної ним посади та призначив на іншу посаду в порядку переміщення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби, а не ст. 68 цього Закону. Позивач посилається на недотримання порядку призначення поліцейського на посаду під час здійснення реорганізації, який визначений ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію», його не було повідомлено про можливе наступне звільнення зі служби в поліції, у зв`язку із здійсненням реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції. Також, заявник наголосив, що при вирішенні питання щодо звільнення позивача із займаної посади та призначення на іншу посаду в порядку переміщення до іншого місця несення служби, тобто, поза межами м. Білгород-Дністровський, Головним управлінням Національної поліції в Одеській області був проігнорований поданий позивачем рапорт, та додані до нього документи, які підтверджують потребу матері позивача у здійсненні постійного стороннього догляду за адресою свого місця проживання в м. Білгород-Дністровський, а також факт здійснення такого постійного догляду саме позивачем, що унеможливлює залишення ним меж Білгород-Дністровського району Одеської області та переміщення його на іншу посаду в батальйоні поліції особливого призначення (стрілецький) ГУНП в Одеській області до іншого місця несення служби. Позивач вважає, що грубе порушення відповідачем вимог ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію» при звільненні позивача із займаної ним посади та призначення на іншу посаду в іншу місцевість в порядку переміщення у зв`язку із реорганізацією, внаслідок якої скорочувалась посада, яку займав позивач, та не повідомлення позивача про можливе наступне звільнення у зв`язку із здійсненням реорганізації/скороченням, не здійснення відповідачем пропозиції позивачу усіх наявних вакантних посад, звільнення позивача із займаної ним посади та призначення на іншу посаду в іншу місцевість в порядку переміщення у зв`язку із реорганізацією/скороченням без згоди позивача та без врахування рапорту позивача, в якому він визначив, що не надає згоди на призначення на посаду в батальйоні поліції особливого призначення (стрілецький), що обумовлено поважними причинами, свідчить про очевидну протиправність оскаржуваного наказу про призначення позивача на цю посаду, та порушення його прав, свобод та охоронюваних законом інтересів. Також, позивач вказав, що перебував на лікарняному, однак, після виходу з лікарняного, має приступити до виконання обов`язків за посадою, на яку його призначено незаконно, адже без його попередньої згоди, очевидно протиправним наказом. ОСОБА_1 посилається на те, що він має не просто виконувати інші обов`язки, а має переїхати до іншого місця несення служби. Позивач звернув увагу на те, що звернення його до суду обумовлено не лише грубим порушенням відповідачем вимог Закону України «Про Національну поліцію» при звільненні позивача із займаної ним посади та призначенні на іншу посаду в іншу місцевість в порядку переміщення, у зв`язку із реорганізацією/скороченням, а і об`єктивними причинами щодо неможливості проходження служби в іншій місцевості, з підстав того, що його матір потребує постійного стороннього догляду за адресою свого місця проживання, а саме в м. Білгород-Дністровський, що, у тому числі, унеможливлює залишення ним меж Білгород-Дністровського району Одеської області та переміщення його на іншу посаду до іншого місця несення служби. Окрім того, позивач зазначив, що його не було повідомлено про те, що його посада буде скорочена, не попереджено про наступне можливе звільнення та переміщено на іншу посаду без його згоди. Лише після подання позову у даній справі відповідач надав до суду докази, з яких чітко вбачається, що переміщення позивача на іншу посаду фактично обумовлено зміною у штаті поліції.

Статтею 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Ухвалу про забезпечення позову постановляє суд першої інстанції, а якщо розпочато апеляційне провадження, то таку ухвалу може постановити суд апеляційної інстанції.

Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Відповідно до вимог ч.ч. 5, 6 ст. 154 КАС України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність, зокрема, полягає в тому, щоб засіб забезпечення відповідав предмету позову за вартістю. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони вчиняти певні дії.

Зокрема, предметом оскарження у дані справі є Наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області від 04.07.2024 року № 1034 о/с «По особовому складу» про звільнення капітана ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Білгород-Дністровського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області та призначення на посаду інспектора взводу № 2 роти № 4 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Позивач просить вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного наказу про його звільнення з посади оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Білгород-Дністровського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області та призначення на посаду інспектора взводу № 2 роти № 4 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) ГУНП в Одеській області.

В якості підстав для забезпечення позову позивач посилається на наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень та порушення прав, свобод та інтересів позивача, таким рішенням, а також ті обставини, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист, поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Отже, вирішуючи питання щодо наявності підстав для забезпечення заявленого позову, суд враховує, що доводи позивача щодо порушення вимог Закону України «Про Національну поліцію» при прийнятті оскаржуваного наказу становлять предмет доказування, який має досліджуватись під час розгляду справи, а тому, для вжиття судом заходів забезпечення позову у даній справі має бути встановлена щонайменше одна з виключних підстав, передбачених ч. 2 ст. 150 КАС України, а саме:

- невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

- очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Враховуючи наведені положення ст. 150 КАС України, суд зазначає, що забезпечення позову у даній справі має ґрунтуватися на обґрунтованому припущенні, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

З огляду на викладене, суд вважає, що підлягають врахуванню наведені позивачем в заяві про забезпечення позову доводи стосовного того, що його звернення до суду обумовлено не лише порушенням відповідачем вимог Закону України «Про Національну поліцію» при звільненні позивача із займаної ним посади та призначенні на іншу посаду в іншу місцевість в порядку переміщення у зв`язку із реорганізацією/скороченням, а і об`єктивними причинами щодо неможливості проходження служби в іншій місцевості, а саме обставинами щодо потреби матері позивача у здійсненні постійного стороннього догляду за адресою свого місця проживання в м. Білгород-Дністровський, щодо здійснення такого постійного догляду позивачем, що унеможливлює залишення ним меж Білгород-Дністровського району Одеської області та переміщення його на іншу посаду до іншого місця несення служби.

Також, позивач посилається на те, що його звільнення із займаної ним посади та призначення на іншу посаду в іншу місцевість в порядку переміщення, у зв`язку із реорганізацією, внаслідок якої скорочувалась посада, яку займав позивач, відбулось без повідомлення позивача про можливе наступне звільнення, у зв`язку із здійсненням реорганізації/скороченням, без пропозиції позивачу усіх наявних вакантних посад, без згоди позивача та без розгляду рапорту позивача, та доданих до нього документів, які підтверджують, що його мати у зв`язку з хронічною хворобою потребує постійного стороннього догляду за адресою свого місця проживання в м. Білгород-Дністровський, який здійснюється позивачем.

Позивач вказує, що оскарження наказу про його призначення на іншу посаду в порядку переміщення до іншого місця несення служби не зупиняє його дію, а тому, у разі незастосування судом заходів забезпечення позову, позивач має виконати наказ, переїхати до іншої місцевості для постійного несення служби та залишити свою матір без постійного догляду, тобто, оскаржуваний наказ завдасть інтересам позивача та його сім`ї непоправної шкоди, яку фактично відшкодувати буде неможливо.

Надаючи оцінку вказаним доводом позивача, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», № 40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), № 21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), № 7654/76 пункти 36-40).

Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Комітет Міністрів Ради Європи у параграфі І та ІІ Рекомендацій від 13 вересня 1989 року № R(89)8 «Про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах» (on provisional court protection in administrative matters) наголосив, що заявник може просити суд або інший компетентний орган вжити заходи тимчасового захисту від адміністративного акта; надаючи особі тимчасовий захист, суд бере до уваги всі обставини та інтереси; такі заходи можуть вживатися зокрема, у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо аргументи заявника на перший погляд (prima facie) спростовують правомірність такого акта.

Так, Комітет Міністрів, виходячи з того, що негайне і повне виконання адміністративних актів, які стали або можуть стати предметом оскарження, спроможні за деяких обставин завдавати інтересам осіб непоправної шкоди і що необхідно, заради справедливості, не допускати таких наслідків, виходячи з доцільності гарантувати особам, які цього потребують, тимчасовий захист з боку судів, не ігноруючи при цьому необхідність забезпечення ефективності адміністративної діяльності, рекомендував урядам держав-членів керуватися в своєму праві та адміністративній практиці, зокрема, наступним.

Згідно вказаних Рекомендацій, термін «адміністративний акт» означає, відповідно до Резолюції (77) 31 про захист особи стосовно актів адміністративних органів влади, будь-який окремий захід чи рішення, вжитий/прийняте в межах реалізації владних повноважень, який/яке, з огляду на свій характер, безпосередньо впливає на права, свободи чи інтереси осіб.

В Рекомендаціях запропоновано керуватися такими принципами, зокрема:

- у випадку, коли у провадженні суду знаходиться позов проти адміністративного акту, і цей суд ще не виніс стосовно нього свого рішення, заявник може вимагати від цього суду або від іншого компетентного судового органу вжити заходів тимчасового захисту стосовно цього адміністративного акта;

- приймаючи рішення щодо необхідності надання особі тимчасового захисту, суд бере до уваги всі фактори та інтереси, які мають відношення до цієї справи. Рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта;

- заходи тимчасового захисту, про вжиття яких розпорядився правомочний суд, можуть мати форму повного або часткового призупинення виконання адміністративного акта, повного або часткового відновлення ситуації, яка існувала на момент прийняття цього адміністративного акта або після його прийняття, а також покладення судом, згідно з його повноваженнями, відповідного обов`язку на адміністративний орган влади.

Європейський суд з прав людини притримується також позиції, згідно з якою, заходи забезпечення (тимчасові заборони), які вживає суд у процесі вирішення спору, повинні відповідати закону, враховувати суспільні (загальні) інтереси та пропорційність між використаними засобами та метою, яку прагне суд досягнути (рішення ЄСПЛ від 17 травня 2016 року у справі «Джиніч проти Хорватії» (Dћiniж v. Croatia), № 38359/13, пункти 61- 62; рішення ЄСПЛ від 16 березня 2021 року у справі «Карагасаноглу проти Туреччини» (Karahasanoglu v. Turkey), заяви № 21392/08 та 2 інші, пункти 144- 153).

Враховуючи наведені Рекомендації щодо тимчасового захисту в адміністративних справах та практику Європейського суду з прав людини, суд вважає, що при вирішенні питання щодо забезпечення заявленого позову слід врахувати наступні обставини справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що до прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача із займаної посади та призначення на іншу посаду в порядку переміщення до іншого місця несення служби, позивач звернувся із рапортом, в якому вказав на наявність обставин, котрі унеможливлюють несення ним служби в батальйоні поліції особливого призначення (стрілецький батальйон) ГУНП в Одеській області, а саме: необхідність здійснення постійного догляду за своєю хворою матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У підтвердження вказаних обставин позивач надав всі необхідні та належні документи, зокрема, копію медичного висновку від 24.06.2024 року про наявність у ОСОБА_2 порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, копію довідки ЛКК № 1721 від 24.06.2024 року, згідно якої, за висновком Комісії ОСОБА_2 потребує постійний сторонній догляд, копію акту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соняшник 2016» від 25.06.2024 року № 120, який складений на підставі свідчення сусідів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про те, що ОСОБА_1 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 та здійснює постійній догляд за нею по хворобі гіпертонічна хвороба 3 ступеня, ризик 4, ПРФ 3 ступеня, автоімунне захворювання.

Таким чином, наданими ОСОБА_1 документами достеменно підтверджено той факт, що його мати у зв`язку з хронічною хворобою потребує постійного стороннього догляду за адресою свого місця проживання в м. Білгород-Дністровський, який

Саме у зв`язку із вказаними обставинами ОСОБА_1 у поданому рапорті просив виключити його зі списку працівників поліції, яких буде переведено до БПОП (стрілецький батальйон) ГУНП в Одеській області для виконання службових обов`язків.

У позовній заяві та доповненнях до неї позивач наголосив, що його звільнення із займаної ним посади та призначення на посаду інспектора взводу № 2 роти № 4 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) ГУНП в Одеській області у зв`язку із реорганізацією, внаслідок якої скорочувалась посада, яку займав позивач, відбулось без повідомлення позивача про можливе наступне звільнення у зв`язку із здійсненням реорганізації/скороченням, без пропозиції позивачеві усіх наявних вакантних посад, без згоди позивача та при вирішенні питання щодо звільнення позивача із займаної посади та призначення на іншу посаду в порядку переміщення до іншого місця несення служби, тобто, поза межами м. Білгород-Дністровський, Головним управлінням Національної поліції в Одеській області був проігнорований рапорт позивача та додані до нього документи, які підтверджують потребу матері позивача у здійсненні постійного стороннього догляду за адресою свого місця проживання в м. Білгород-Дністровський, а також факт здійснення такого постійного догляду позивачем, що унеможливлює залишення ним меж Білгород-Дністровського району Одеської області та переміщення його на іншу посаду в батальйоні поліції особливого призначення (стрілецький) ГУНП в Одеській області до іншого місця несення служби.

Суд при цьому, зазначає, що вказані доводи позивача мають бути оцінені під час судового розгляду справи, однак, оскільки оскарження в суді наказу про призначення позивача на іншу посаду в порядку переміщення до іншого місця несення служби не зупиняє його дію, позивач фактично має виконати такий наказ, приступити до виконання обов`язків за посадою, на яку його призначено, переїхати до іншої місцевості для постійного несення служби та залишити свою матір без постійного догляду.

Водночас, суд враховує, що станом на момент розгляду питання щодо забезпечення заявленого позову, оскаржуваний наказ про призначення позивача на іншу посаду в порядку переміщення до іншого місця несення служби не виконаний, оскільки позивач перебував на лікарняному, що підтверджується наявними в матеріалах справи медичними висновками про тимчасову непрацездатність та не оспорюється відповідачем.

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що виконання оскаржуваного наказу про призначення позивача на іншу посаду в порядку переміщення до іншого місця несення служби, внаслідок чого позивач має переїхати з Білгород-Дністровського району Одеської області до іншої місцевості для постійного несення служби та залишити свою матір без постійного догляду, може завдати інтересам позивача та його сім`ї непоправної шкоди, а тому, задля справедливості, недопущення таких наслідків, виходячи з доцільності гарантування позивачеві та його сім`ї, які цього потребують, тимчасового захисту з боку судів, доходить висновку щодо обґрунтованості заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову.

Суд вважає, що такий спосіб забезпечення позову, як зупинення дії оскаржуваного наказу, відповідає вимогам і меті, визначеним положеннями статей 150, 151 КАС України, є співмірним із заявленими вимогами,та не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, позаяк спрямовано на збереження існуючого становища до винесення остаточного рішення у справі.

Відтак, зважаючи на вище окреслене, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову та наявності законодавчо передбачених підстав для її задоволення, шляхом зупинення дії оскаржуваного Наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області від 04.07.2024 року № 1034 о/с «По особовому складу», - до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.

Відповідно до вимог ст. 156 КАС України, ухвала суду про забезпечення позову має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Примірник ухвали про забезпечення позову негайно надсилається заявнику, всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також, залежно від виду вжитих заходів, направляється судом для негайного виконання державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

Керуючись статтями 150, 151, 154, 156, 241, 243, 248 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову - задовольнити.

Зупинити дію Наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області від 04.07.2024 року № 1034 о/с «По особовому складу» про звільнення капітана ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Білгород-Дністровського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області та призначення на посаду інспектора взводу № 2 роти № 4 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Одеській області, - до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.

Роз`яснити, що дана ухвала діє до вирішення адміністративної справи №420/23312/24 по суті та набрання судовим рішенням у вказаній справі законної сили.

Означене судове рішення, згідно з ч. 1 ст. 156 КАС України, підлягає негайному виконанню з дня його постановлення, незалежно від оскарження, та відкриття виконавчого провадження.

Ухвала суду може бути оскаржена, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду, у строки визначені статтею 295 КАС України.

Суддя Ю.В. Харченко

19.09.24.

Заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову - задовольнити