Справа № 640/22741/20
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2024-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2024 року м.Київ № 640/22741/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з позовом до Пенсійного фонду України, в якому просить: визнати відповідь Пенсійного фонду України від 03 вересня 2020 року №2800-030202-9/28231 протиправною та незаконною в частині посилання на підзаконний нормативно-правовий акт (постанова КМУ №637 від 05 листопада 2014 року) при виконанні рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року №520/12764/19; зобов`язати Пенсійний фонд України розглянути повторно запит позивача від 31 серпня 2020 року та надати за результатами розгляду в установлені чинним законодавством строки повну та достовірну інформацію.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року у справі №520/12764/19 було зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити позивачу пенсію за період з серпня 2014 року по теперішній час, в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання. Як стверджує позивач, рішення суду станом на 24.09.2020 не виконано, у зв`язку з чим вона звернулась до Пенсійного фонду України з запитом про отримання публічної інформації. У відповідь на який, відповідач повідомив, що її запит переадресовано до Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області та частково надано відповідь на її питання. не погоджуючись з такою відповіддю ПФУ, позивачка оскаржила її до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.10.2020 вказану позовну заяву прийнято до провадження та відкрито провадження у справі.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

08.06.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 08.06.2023 справа розподілена судді Лисенко В.І.

Згідно з частиною другою статті 35 Кодексу адміністративного судочинства України у разі зміни складу суду розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.

Ухвалою суду від 16.06.2023 справу прийнято до провадження судді Лисенко В.І. та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1 , подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив про те, що Пенсійним фондом України не приймалося жодних рішень з питань пенсійного забезпечення Позивача, в розумінні припису сїатті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, які можуть бути оскаржені до суду, а лист Пенсійного фонду України від 03.09.2020 № 2800-03202-9/28231 є повідомленням Позивача про перенаправления її запиту за належністю. Позивач зазначає про протиправність застосування Постанови №637 при виконанні судового рішення у справі № 520/12764/19, при цьому Верховний Суд в постанові від 20.12.2018 № 2а/155/17/2015 (в ЄДРСР № 78771615) вказав, що подання окремого позову про зобов`язання пенсійного органу виконати судове рішення свідчить про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, оскільки не відновлює і не може відновити порушені, як на думку позивача, права, свободи та інтереси, які вже були захищені судом у іншій справі. Суб`єкт владних повноважень не може бути зобов`язаний виконувати судове рішення, яке набрало законної сили, шляхом ухвалення судом іншого рішення, оскільки примусове виконання постанови суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України Про виконавче провадження в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа (постанова Верховного Суду від 19.11.2018 у справі № 804/10624/15 вЄДРСР № 78002042).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Позивач є пенсіонером, якій пенсія призначена за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області, як внутрішньо переміщена особа.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року у справі №520/12764/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, яке набрало законної сили, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01 серпня 2014 року по 30 листопада 2019 року та допустити негайне виконання у межах платежі за один місяць.

Станом на день подання позовної заяви, вищевказане рішення не виконане.

31.08.2020 ОСОБА_1 звернулась до Пенсійного країни з запитом про отримання публічної інформації.

У вказаному запиті позивачка, посилаючись на ст. 1, 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" просила ПФУ надати: інформацію про розмір заборгованості перед позивачкою згідно з рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 №520/12764/19; докази нарахування зазначеної заборгованості; причини невиконання рішення суду; надати роз`яснення щодо механізму виконання рішень національних судів з урахуванням вимог п.1 Постнови Кабінету Мінінстрів України №637 від 05.11.2014 (зі змінами відповідно до постанови КМУ №788 від 21.08.2019).

У відповідь на запит позивачки, відповідач надіслав лист від 03.09.2020 №2800-030202-9/28231, яким повідомив позивачку про те, що Відповідно до пункту 4 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280, Пенсійний фонд України організовує, координує та контролює роботу територіальних органів щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій та щомісячного довічного грошового у гримання суддям у відставці. Пенсійний фонд України не здійснює безпосередньо призначення, перерахунок і виплату пенсій, тому не є належним розпорядником інформації щодо пенсійного забезпечення пенсіонерів. Враховуючи вищевикладене, запит направлено до Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області. Водночас повідомлено, що реалізація прав на пенсійне забезпечення осіб, які змушені залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою зникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації тощо, здійснюється органами Пенсійного фонду України відповідно до пенсійного законодавства України, Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509, та постанови Кабінету України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат в переміщеним особам» (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністр від 21.08.2019 № 788). Згідно пункту 1 Постанови 637 суми пенсій, які не виплачено за період їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні ви виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини 2 статті 14, статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для виконання на всій території України. Судові рішення, що набрали законної сили, виконуються органами 1 фонду України відповідно до покладених зобов`язань. На виконання судових рішень, які містять зобов`язання щодо г нарахування та виплати пенсій, територіальні органи Пенсійного фонду відновлюють виплату пенсії та здійснюють нарахування коштів за період у судових рішеннях. Кошти, нараховані пенсіонерам з числа внутрішньо переміщених за періоди, вказані у судових рішеннях, що обліковуються територіальними Пенсійного фонду України, буде виплачено на умовах окремого порядку, після прийняття його Кабінетом Міністрів України.

Не погоджуючись з вказаною відповіддю ПФУ, позивачка оскаржила його до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. (частина 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Розгляду та задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

При цьому слід зазначити, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Так, позивач, звертаючись до адміністративного суду з вказаною позовною заявою, посилається на те, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області не виконується рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року, яке набрало законної сили, у справі №520/12754/19, у зв`язку з чим, 21 грудня 2020 року вона звернулась зі скаргою до Пенсійного фонду України.

Пенсійним фондом України за результатом розгляду заяви позивачки про отримання публічної інформації, поданої у порядку ст. 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації", надано відповідь від 03.09.2020.

Позивачка вважає, що відповідачем неповно надано відповідь на її запит.

Суд зазначає про те, що У статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зазначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Таким чином, у положеннях частини першої статті 10 Конвенції проголошується ряд свобод. Зокрема, право на свободу вираження своїх поглядів включає не тільки свободу дотримуватися своєї думки, тобто не переслідуватися за свої переконання, але також можливість вільно отримувати і розповсюджувати інформацію та ідеї. Принциповий момент в реалізації права на свободу вираження поглядів полягає в тому, що таке право може мати транскордонний характер. При цьому автори Конвенції не виставляли ніяких умов щодо того, хто саме може брати участь у розповсюдженні інформації. Таким чином, це може бути будь-який громадянин країни, яка є учасницею Конвенції.

Разом із тим норми частини другої статті 10 Конвенції встановлюють певні обмеження щодо свободи вираження поглядів. Але такі обмеження можуть бути пов`язані лише з шістьма моментами, а саме: 1) захист інтересів національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки; 2) запобігання заворушенням чи злочинам; 3) охорона здоров`я чи моралі; 4) захист репутації чи прав інших осіб; 5) запобігання розголошенню конфіденційної інформації; 6) підтримання авторитету і безсторонності суду.

Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

У практиці Європейського суду з прав людини склався уже усталений підхід, що доступ до публічної інформації охороняється статтею 10 Конвенції.

Так у справі «Співдружність Матерів Південної Чехії проти Республіки Чехія» (Sdruzeni Jihoceske Matky v. Czech Republic, заява № 19101/03) ЄСПЛ визнав, що відмова надати на запит інформацію з боку державних органів була формою втручання у право на свободу одержувати інформацію, і тому цей випадок повинен розглядатися на предмет дотримання вимог статті 10 Конвенції.

Підтвердженням включення питань доступу до інформації до обсягу статті 10 є також справа «Угорське об`єднання громадських свобод проти Угорщини» (Tarsasag a Szabadsagjogokert v. Hungary, заява № 37374/05), в якій ЄСПЛ зазначив, що «…Суд нещодавно наблизився до ширшого розуміння поняття «свобода одержувати інформацію»… і відповідно до визнання права на доступ до інформації». ЄСПЛ також підкреслив, що запитана інформація була вже готова і могла бути надана. Водночас на державі лежав обов`язок не перешкоджати суспільному рухові такої інформації. Європейський суд одноголосно прийняв рішення про те, що у цій справі держава Угорщина вчинила порушення статті 10 Конвенції.

У справі «Молодіжна ініціатива з прав людини проти Сербії» (Youth Initiative for Human Rights v. Serbia, заява № 48135/06) ЄСПЛ підкреслив, що «концепція «свободи отримувати інформацію» включає право доступу до інформації»; «коли неурядова організація займається справами громадського інтересу, як у випадку цього заявника, вона виконує роль громадського «сторожового пса» і має таку ж важливість, як ЗМІ» - ця теза також є важливою у цьому рішенні. Зауваживши, що відносно заявника «мало місце втручання у його право на свободу вираження» і що таке втручання суперечило національному законодавству Сербії, суд визнав порушення статті 10 Конвенції.

У рішення в справі «Угорський Гельсінський комітет проти Угорщини» (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary, заява № 18030/11) Велика Палата ЄСПЛ узагальнила практику Суду у справах із доступу до публічної інформації та виокремив такі чотири порогові критерії, відповідно до яких обмеження доступу до інформації може оцінюватися як втручання у реалізацію свободи вираження поглядів: 1) мета запиту на інформацію (розкриття інформації повинно надати доступ до питань, що становлять суспільний інтерес і тим самим забезпечити участь в управлінні державними справами); 2) характер запитуваної інформації (інформація повинна становити предмет загального суспільного інтересу); 3) роль запитувача інформації у її наступній передачі громадськості (критерій діє змогу встановити, чи особа бажає отримати доступ до інформації з метою інформування громадськості в якості «сторожового пса» демократії); 4) стан готовності та доступності запитуваної інформації (критерій дозволяє оцінити, чи може відмова в наданні інформації вважатись втручанням у свободу отримувати та передавати інформацію).

Так само стаття 34 Конституції України встановлює, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до частин першої-другої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону №2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до статті 5 Закону №2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

Частиною першою статті 12 Закону №2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Згідно з положеннями статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

У відповідності до частини першої статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Однак, суд звертає увагу на те, що Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280 (далі - Положення № 280), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пункту 7 Положення № 280 Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Створення в Пенсійному фонді України спеціальних підрозділів, які безпосередньо призначають (перераховують) та виплачують пенсії, чинним законодавством не передбачено.

Отже, оскільки, запитувана інформація стосувалася проведення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області перерахунку пенсії позивача на виконання судового рішення, зокрема, надання доказів нарахування заборгованості, її запит (п.1, 2, 3 запиту) у відповідності до статті 22 Закону України Про доступ до публічної інформації для надання повної та достовірної інформації правомірно направлено за належністю до головного управління Фонду де перебуває на обліку та отримує пенсію позивач.

Щодо надання відповіді на п.4 запиту, суд зазначає про те, що даний пункт містить прохання позивачки надати їй роз`яснення щодо механізму виконання рішень національних судів з урахуванням вимог пункту 1 Постанови № 637.

З відповіді вбачається, що відповідачем роз`яснено, що реалізація прав на пенсійне забезпечення осіб, які змушені залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою зникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації тощо, здійснюється органами Пенсійного фонду України відповідно до пенсійного законодавства України, Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509, та постанови Кабінету України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат в переміщеним особам» (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністр від 21.08.2019 № 788) (далі - Постанова 637). Згідно пункту 1 Постанови 637 суми пенсій, які не виплачено за період їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні ви виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Тобто фактично відповідачем надано повну відповідь на п.4 запиту позивачки.

Також, суд відмічає, що Верховний Суд у постанові від 28.11.2022 у справі № 640/11258/20 вказав, що до повноважень Кабінету Міністрів України належить, зокрема, визначення порядку виплати пенсії та дійшов висновку, що положення абзацу 21 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 не суперечить Конституції України та законодавству у сфері пенсійного забезпечення, зокрема Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, статтею 47 якого прямо передбачено загальне повноваження саме Кабінету Міністрів України визначати порядок виплати пенсій. Це повноваження включає також і визначення окремого (спеціального) порядку виплати внутрішньо переміщеним особам пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення та які обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати.

Передумови встановлення окремого правового регулювання порядку виплати пенсій для внутрішньо переміщених осіб мають об`єктивний характер. Спірне положення постанови Кабінету Міністрів України не містить ознак дискримінації, а навпаки - враховує особливості правового та соціального стану внутрішньо переміщених осіб, яким не було виплачено пенсії, зокрема внаслідок припинення повноважень органів Пенсійного фонду України на тимчасово непідконтрольній території та має на меті забезпечити фактичне отримання пенсійних виплат.

У свою чергу, з позову вбачається, що позивачка фактично не погоджується з застосуванням постанови Кабінету Міністрів України №637 при виконанні рішень суду.

Однак, дане твердження не може бути підставою для визнання відповіді відповідача протиправною, оскільки відповідачем надано повну та об`єктивну інформацію на запит позивачки.

А тому, позовні вимоги про визнання відповіді ПФУ на запи позивачки є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Крім того, суд звертає увагу на те, що Пенсійним фондом України не приймалося жодних рішень з питань пенсійного забезпечення позивачки, у розумінні припису статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, які можуть бути оскаржені до суду, а відповідь Пенсійного фонду України від 03.09.2020 № 2800-03202-9/28231 є повідомленням позивачку про перенаправления її запиту за належністю.

Зважаючи на те, що судом не встановлено, а позивачем не доведено порушення закону з боку відповідача в межах розгляду даної адміністративної справи, відповідно, відсутні правові підстави для задоволення цієї вимоги позивача.

За таких підстав, з урахуванням встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту її порушеного права, оскільки Пенсійний фонд України в даному випадку жодним чином не порушив право позивача.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем доведено правомірність своїх дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача відмовлено та позивач ухвалою суду звільнена від сплати судового збору, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.