Справа № 420/12919/24
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2024-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 25.04.2024 надійшов позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2018 по 18.01.2023 включно;

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2018 року по 18.01.2023 включно у сумі 652877 грн 94 коп. відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 з 21.04.2014 року по 17.08.2018 року проходив військову службу в ПівнічноСхідному територіальному управлінні внутрішнього аудиту та був зарахований на грошове забезпечення до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до наказу начальника ПівнічноСхідного територіального управління внутрішнього аудиту від 17.08.2018 року №148 позивача з 17.08.2018 року виключено зі списків особового складу, знято із усіх видів забезпечення, посаду здав. Проте при звільненні позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення. У зв`язку з цим позивач 23 квітня 2021 року звернувся з заявою до відповідача з проханням виплатити індексацію грошового забезпечення. Відповідачем надано лист у якому зазначено, що за період з 01.12.2015 року по 31.12.2015 року позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 336,93 грн. із застосуванням базового місяця вересень 2015 року, за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року індексація грошового забезпечення не виплачувалась через відсутність фінансового ресурсу, механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення немає. Для вирішення спору позивач звернувся до суду. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року у справі №620/8340/21 зобов`язано відповідача: - здійснити перерахунок та доплату, з урахуванням раніше виплачених сум, індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.12.2015 по 31.12.2015 включно із застосуванням січня місяця 2008 року, як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення; - здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, із застосуванням січня місяця 2008 року, як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення; - здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.03.2018 по 17.08.2018 у відповідності до вимог пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, та з урахуванням висновків суду, зазначених у даному рішенні. 24.06.2022 року відповідачем на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року у справі №620/8340/21 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 17.08.2018 року у сумі 105308,81 грн., що підтверджується банківською випискою. Разом з цим відповідачем одночасно з виплатою індексації грошового забезпечення відповідачем не було проведено перерахунок одноразових видів грошового забезпечення. Для вирішення спору позивач звернувся до суду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.07.2023 року у справі №420/10371/23 зобов`язано відповідача провести перерахунок та виплату на користь позивача грошової допомоги на оздоровлення за 2016, 2017 роки передбачену статтею 10-1 та частиною 3 статті 15 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, виплаченої на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 року у справі №620/8340/21. Для виконання судового рішення позивачем отримано виконавчий лист, який направлено до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, 30.01.2024 року відкрито виконавче провадження №74009066, код доступу 367Е21А4БДБД. 02.04.2024 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.07.2023 року у справі №420/10371/23 відповідачем виплачено на користь позивача перерахунок грошового забезпечення у сумі 14934,42 грн., що підтверджується банківською випискою. Таким чином, вказано у позові, повідомленнями про надходженням коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні.

Як стверджує позивач, оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 17.08.2018 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 02.04.2024 року, то відповідачем затримано розрахунок з 18.08.2018 року по 01.04.2024 року на 2054 дні,

Ухвалою суду від 01.05.2024 року прийнято до розгляду позов та відкрито провадження по справі.

17.05.2024 року (вх.№ЕС/20032/24) від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 зазначає, що позов не підлягає задоволенню.

У відзиві вказано, що ІНФОРМАЦІЯ_4 є розпорядником коштів третього рівня на фінансове забезпечення, якого розпорядженням вищого керівництва зараховане ПівнічноСхідне територіальне управління внутрішнього аудиту. На заяву позивача ІНФОРМАЦІЯ_4 як орган який здійснював виплату грошового забезпечення надано відповідь із додаванням довідок розрахунків в яких відображено всі виплати які були проведені позивачу. Позивач вважаючи проведені виплати неправомірними звернувся до суду з позовною заявою про визнання протиправними дій та зобов`язати вчинити певні дії до ІНФОРМАЦІЯ_5 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 30.12.2015, 01.01.2016 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року; здійснити перерахунок та виплатити індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 17.08.2018. На виконання рішення суду ІНФОРМАЦІЯ_4 здійснено виплату індексації грошового забезпечення в сумі 105 308,81грн. Однак ні рішенням суду ні керівними документами не було визначено провести перерахунок одноразових видів грошового забезпечення, тобто до винесення рішення у справі №420/10371/23 від 24.07.2023 у ІНФОРМАЦІЯ_5 не виникало обов`язку здійснити перерахунок грошової допомоги на оздоровлення, а відтак не виникало зобов`язання щодо виплати середнього заробітку.

Отже, вказано у відзиві, на момент здійснення розрахунку (виключення із списків особового складу) з позивачем станом на 17.08.2018 спору не існувало.

Як стверджує відповідач, наявність спору про розміри належних звільненому працівникові сум є обов`язковою умовою для застосування ст.117 КЗпП України та виплати звільненому працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш, як за шість місяців. Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні. Тому, з огляду на вищевикладене, здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми не були спірними на момент виключення із списків частини і протягом подальших двох місяців позивач не здійснював жодних дій, спрямованих на перерахунок та виплату грошового забезпечення, яке він отримував під час проходження військової служби. Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, на думку відповідача підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України відсутні.

Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що позивач уже звертався із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_5 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки з 18.08.2018 по 23.06.2022 справа №420/10372/23 суд першої інстанції, апеляційної та касаційної інстанції йому відмовили. З аналізу статті 78 , те що було встановлено судом раніше не підлягає доказуванню, слід застосувати принцип преюдиційності.

Зважаючи на вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову позивача.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги, та перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 з 21.04.2014 року по 17.08.2018 рік проходив військову службу у Північно-Східному територіальному управлінні внутрішнього аудиту. Відповідно до наказу начальника Північно-Східного територіального управління внутрішнього аудиту №148 від 17.08.2018 року визначено ОСОБА_1 таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби; виключено зі списків особового складу, знято із усіх видів забезпечення.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року у справі №620/8340/21 зобов`язано відповідача: - здійснити перерахунок та доплату, з урахуванням раніше виплачених сум, індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.12.2015 по 31.12.2015 включно із застосуванням січня місяця 2008 року, як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення. - здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, із застосуванням січня місяця 2008 року, як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення. - здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.03.2018 по 17.08.2018 у відповідності до вимог пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, та з урахуванням висновків суду, зазначених у даному рішенні.

24.06.2022 року відповідачем на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року у справі №620/8340/21 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 17.08.2018 року у сумі 105308,81 грн., що підтверджується банківською випискою

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.07.2023 року по справі №420/10371/23, яке набрало законної сили, зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 провести перерахунок та виплату на користь ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2016, 2017 роки передбачену статтею 10-1 та частиною 3 статті 15 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, виплаченої на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 року у справі №620/8340/21.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.07.2023 року у справі №420/10371/23 02.04.2024 року відповідачем виплачено на користь позивача перерахунок грошового забезпечення у сумі 14934,42 грн.,

Судом встановлено, що до Одеського окружного адміністративного суду 09 травня 2023 року надійшла позовна заява (справа №420/10372/23) ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2018 року по 23.06.2022 року включно;

2. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2018 року по 23.06.2022 року включно в сумі 544 711 гривень 14 копійок відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Позовні вимоги по справі ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що з 21.04.2014 по 17.08.2018 він проходив військову службу в ПівнічноСхідному територіальному управлінні внутрішнього аудиту та був зарахований на грошове забезпечення до ІНФОРМАЦІЯ_2 . При виключенні його зі списків особового складу позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення. 24.06.2022 відповідачем на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року у справі №620/8340/21 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 17.08.2018 у сумі 105308,81 грн, що підтверджується повідомленням про находження коштів. Таким чином наданими доказами підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні з позивачем за період з 18.08.2018 по 23.06.2022. Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 17.08.2018, а виплату відповідачем здійснено 24.06.2022, то відповідачем затримано розрахунок з 18.08.2018 по 23.06.2022 на 1406 днів.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2023 року по справі №420/10372/23 відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 Дяченко О.В., від 26.05.2023, про поновлення пропущеного строку звернення до суду та позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачеві без розгляду.

Предметом позову по даній справі є бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2018 по 18.01.2023 включно.

При цьому зважаючи на те, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2023 року по справі №420/10372/23 відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 Дяченко О.В., від 26.05.2023, про поновлення пропущеного строку звернення до суду та позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачеві без розгляду, суддя при розгляді даної справи вирішує питання про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з урахуванням того, з урахуванням дати виплати, проведеної саме на виконання рішення суду по справі №420/10371/23.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст. 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та Кодексом законів про працю України (надалі - КЗпП України).

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Суд зазначає, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення за період з 02.08.2020 по 28.08.2020 включно з урахуванням норм абз.2 ч.3 ст.9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Суд зауважує, що 19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX, яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

На час виникнення спірних правовідносин та звернення позивача до суду Закон №2352-IX набрав чинності, тому у даному випадку належить застосовувати положення статті 117 КЗпП України у редакції станом після 19.07.2022.

Отже, оскільки позивачеві при звільненні не виплачено належні суми грошового забезпечення, то у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Керуючись абз.1-3 п. 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Встановлено, що п. 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 вказаного Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

З наявної в матеріалах справи довідки про місячне грошове забезпечення ОСОБА_1 судом встановлено, що у червні 2018 року позивач отримала грошове забезпечення у сумі 14300,25 грн, а у липні 2018 року 14300,25 грн.

Кількість робочих днів за цей період складає 42 дні (20+22).

Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 680,96 грн (14300,25 +14300,25 грн: 42 робочих дні).

Період затримки розрахунку при звільненні становить - 1114 робочих дні.

При цьому, з огляду на зміни в спеціальному законодавстві, вирішуючи спірні правовідносини, застосовуючи вищенаведені зміни, період затримки розрахунку при звільненні позивача складає:

з 18.08.2018 по 18.07.2022 982 робочих днів;

з 19.07.2022 по 18.01.2023 - 132 робочих днів.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 18.08.2018 по 18.07.2022 складає 668702,72 грн. (982 робочих дні х 680,96 грн.).

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Істотність частки невиплаченої суми (15577,00 грн) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 18.08.2018 по 18.07.2022 становить 2,33 % (15577,00 / 668702,72 * 100%).

Виходячи з принципу пропорційності, на користь позивача (за період з 18.08.2018 по 18.07.2022) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 15580,77 грн, тобто 2,33 % від 668702,72 грн.

Період стягнення з 19.07.2022 по 18.01.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», на користь позивача (за період з 19.07.2022 по 18.01.2023) сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі складає 89886,72 грн (680,96 *132) грн.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню шляхом:

- визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2018 по 18.01.2023 включно;

- зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2018 року по 18.01.2023 включно у сумі 105467,49 відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі РуїсТоріха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд доходить висновку, що адміністративний позов належить задовольнити частково.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2018 по 18.01.2023 включно.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2018 року по 18.01.2023 включно у сумі 105467,49 відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).

Суддя О.А. Вовченко