Справа № 400/3368/24
Суддя: Величко А.В.
Дата ухвалення: 2024-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2024 р. № 400/3368/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Величка А.В., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідачаГоловного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008,
провизнання протиправним рішення №14001-23-1 від 26.07.2023, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивачка) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - відповідач) з позовними вимогами про:

- визнання протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №14001-23-1 від 26 липня 2023 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні страхових виплат у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити та виплатити ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям всі належні їм страхові виплати внаслідок загибелі ОСОБА_2 від нещасного випадку на виробництві відповідно до вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 №1105-XIV.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що є дружиною ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок нещасного випадку на виробництві. Указує на те, що звернулася із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про виплату, як члену сім`ї потерпілого, одноразової допомоги внаслідок нещасного випадку на виробництві, однак постановою від 26.07.2023 року у виплаті такої допомоги відмовлено, із посиланням на те, що реєстрація її місця проживання не співпадає з реєстрацією місця проживання померлого чоловіка. Позивачка зазначає, що відповідач помилково вважає, що для отримання одноразової допомоги сім`ї потерпілого необхідно подати документи, що підтверджують однакову адресу реєстрації місця проживання з потерпілим. Вказала, що норми чинного законодавства не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому той факт що реєстрація її місця проживання не співпадає з реєстрацією місця проживання її чоловіка, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві, не може бути доказом того, що вони не проживали разом однією сім`єю. Водночас, позивачка зазначає, що обставини її проживання із чоловіком однією сім`єю за однією адресою підтверджений актом обстеження проживання особи на території Шевченківської сільської ради від 06.09.2023, яким встановлений факт проживання ОСОБА_2 з 2014 року по 18 березня 2022 року за адресою АДРЕСА_2 . Вказана адреса є адресою реєстрації позивачки. На думку позивачки, відмова відповідача порушує її право на отримання одноразової допомоги сім`ї потерпілого, що у свою чергу і стало підставою для звернення позивачки до суду з відповідним позовом.

Ухвалою від 22.04.2024 року Миколаївський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 400/3368/24 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження у відповідності до ст. 262 КАС України.

До канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що 14.02.2023 року позивачка звернулася із заявою про виплату одноразової допомоги сім`ї відповідно до ст. 42 Закону України № 1105-XIV від 23.09.1999 «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Відповідно до пункту 5.1 Порядку № 11 для призначення одноразової допомоги на сім`ю дружиною (чоловіком) або дитиною, реєстрація їх місця проживання повинна співпадати з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого. Відповідно до наданих до заяви документів позивача, встановлено, що згідно із актом розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ; згідно із паспортом ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Отже, 26.07.2023 року Головним управлінням винесено Постанову про відмову у страхових виплатах та наданні соціальних послуг № 14001-23-1.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

13.06.2014 року ОСОБА_1 , у виконкомі Шевченківської сільської ради Жовтневого району Жовтневого району Миколаївської області, зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 , актовий запис №10, змінивши дівоче прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 - ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що, 14.10.2022 року складений відповідний актовий запис №527.

14.02.2023 року позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою про виплату одноразової допомоги сім`ї відповідно до ст. 42 Закону України № 1105-XIV від 23.09.1999 року «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»

26.07.2023 року Головним управлінням ПФУ в Миколаївській області винесено Постанову про відмову у страхових виплатах та наданні соціальних послуг № 14001-23-1, якою відмовив позивачці у призначенні одноразової допомоги сім`ї, в разі смерті потерпілого.

В постанові про відмову у призначенні страхових виплат відповідач посилався на пункт 5.1 розділу V Порядку № 11, та зазначив, що для отримання одноразової допомоги сім`ї потерпілого необхідно подати документи, що підтверджують однакову адресу реєстрації місця проживання з потерпілим.

Вважаючи відмову у призначенні страхових виплат протиправною, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України встановлює, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 №1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» з 1 січня 2023 року діяльність Фонду соціального страхування України припиняється, шляхом приєднання до Пенсійного фонду України.

01 січня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21.09.2022 №2620-ІХ, яким припинені Фонд соціального страхування України та Управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023.

Відповідно до пунктів 2, 7 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №2620-ІХ Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Стягнення та погашення заборгованості із страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, пенсійне страхування, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у тому числі в судовому порядку, у справах про банкрутство, за виконавчими документами, провадження за якими відкрито до набрання чинності цим Законом, здійснюють територіальні органи Пенсійного Фонду України.

Отже, ГУ ПФУ в Миколаївській області є правонаступником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Миколаївській області.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 № 1105-ХІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 1105-ХІV).

Відповідно до статті 36 Закону №1105-ХІV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Відповідно до частини 7 статті 36 Закону №1105-ХІV страхові виплати складаються із, зокрема, страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого).

Частина 6 статті 42 Закону №1105-ХІV встановлює, що у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату

Відповідно до частини 1статті 43 Закону №1105-ХІV для розгляду справ про страхові виплати до Фонду подаються: 1) акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та/або висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть; 2) документи про необхідність подання додаткових видів допомоги.

Згідно з частинами 1, 2 статті 44 Закону №1105-ХІV Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів.

Рішення оформляється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім`ї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів.

Відповідно до статті 45 Закону №1105-ХІV фонд відмовляє у страхових виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо мали місце: 1) навмисні дії, а також бездіяльність (приховування захворювань, невиконання приписів та обмежень лікаря) потерпілого, спрямовані на створення умов для настання страхового випадку; 2) подання роботодавцем, іншими органами, що беруть участь у встановленні страхового випадку, або потерпілим Фонду свідомо неправдивих відомостей про страховий випадок; 3) вчинення застрахованим умисного кримінального правопорушення, що призвів до настання страхового випадку.

Фонд відмовляє у виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний пов`язаним з виробництвом.

З метою вдосконалення порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат і здійснення управліннями (відділеннями) виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України страхових виплат потерпілим (членам їх сімей) у разі настання нещасного випадку на виробництві та/або професійного захворювання, керуючись статтями 7, 36, 37, 39, 41-48 Закону №1105-ХІV, правління Фонду соціального страхування України постановило затвердити Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат.

Пункт 1.2. Порядку №11 встановлює, що у разі настання страхового випадку управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, або в межах повноважень відділення виконавчої дирекції Фонду в районах і містах обласного значення (далі - управління (відділення) Фонду) зобов`язані своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну потерпілому внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті особам, які мають на це право, виплачуючи, зокрема, одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого.

Відповідно до пунктів 1.3, 1.4 Порядку №11 Управління (відділення) Фонду розглядають справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або осіб, які мають право на страхові виплати, за наявності усіх необхідних документів, визначених Законом №1105-ХІV та цим Порядком і приймають відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження останнього документа.

Відповідно до пункту 5.1. Розділу V Порядку №11 для призначення одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати в разі смерті потерпілого членами сім`ї та особами, які мають право на виплати, до управління (відділення) виконавчої дирекції Фонду подаються:

- заяви (колективна чи індивідуальні), для призначення страхових виплат за встановленою виконавчою дирекцію Фонду формою;

- копії паспорта; копії реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) або сторінки паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

- копії свідоцтва органу реєстрації актів цивільного стану про смерть потерпілого;

- копії документів, що підтверджують родинні зв`язки померлого потерпілого (свідоцтво про шлюб потерпілого, свідоцтво про народження його дітей, у разі призначення виплати батькам потерпілого подається свідоцтво про народження потерпілого);

- довідка про реєстрацію місця проживання (у разі відсутності відмітки про реєстрацію місця проживання в документах, що засвідчують особу).

Для отримання одноразової допомоги на сім`ю дружиною (чоловіком) або дитиною, реєстрація їх місця проживання повинна співпадати з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого.

Як уже зазначалось вище, позивачка подала до відповідача заяву про призначення як члену сім`ї одноразової допомоги в разі смерті потерпілого та відповідний пакет документів.

Відповідач прийняв постанову від 26.07.2023 року №14001-23-1 про відмову у призначенні страхових виплат, з тих мотивів, що реєстрація місця проживання позивачки не співпадає з реєстрацією місця проживання померлого чоловіка.

Суд не погоджується із висновками відповідача про відмову у призначенні страхових виплат за цих підстав, з огляду на таке.

Під час вирішення питання щодо наявності права на отримання таких страхових виплат ключовим є встановлення факту проживання потерпілого із заявником однією сім`єю. На думку суду, місце реєстрації проживання не є єдиним та безпосереднім доказом проживання заявника з потерпілим однією сім`єю на момент його смерті.

Так, частина 1 статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), встановлює, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно частини 6 статті 29 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання.

Отже, постійне проживання особи не завжди може співпадати з місцем її реєстрації.

Частина 2 статті 3 Сімейного кодексу України передбачає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема, щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного.

Конституційний Суд України у рішенні від 03 червня 1999 року №5-рп/99 визначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Слід зазначити, що Закон №1105-XIV не містить визначення сім`ї та її членів.

Таким чином, суд вважає доречними аргументи позивачки, що Сімейний Кодекс України є спеціальним законом який має враховуватись при визначені поняття сім`ї та її членів під час вирішення питання щодо наявності права на отримання допомоги передбаченої Законом №1105-XIV.

Аналогічну правову позицію сформулював Верховний Суд у постанові від 22.04.2021 року у справі №360/1239/19, під час розгляду справи за подібних правовідносин.

При цьому, у постанові від 05.02.2020 року у справі № 712/7830/16-ц, Верховний Суд зауважив, що факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ані головною, ані обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу.

Як встановлено судом у процесі розгляду справи, ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно із паспортом ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

У відповідності до акту обстеження проживання особи на території Шевченківської сільської ради від 06.09.2023 року, встановлений факт проживання ОСОБА_2 з 2014 року по 18 березня 2022 року за адресою АДРЕСА_2 .

Суд зауважує, що вказана адреса є адресою реєстрації позивачки.

За такого правового регулювання, з урахуванням предмету спору та встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що надані позивачкою докази є належними, що підтверджують місце фактичного проживання позивачки та її померлого чоловіка, та є достатнім доказом проживання позивачки з померлим однією сім`єю.

При цьому, суд вважає необхідним наголосити на тому, що метою виплати страхових виплат, відповідно до частини 6 статті 42 Закону № 1105-ХІV у вигляді одноразової допомоги сім`ї потерпілого у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, у зв`язку зі смертю чоловіка, є компенсація родині втрати годувальника.

Суд вважає, що доводи суб`єкта владних повноважень на те, що місце реєстрації позивачки та її померлого чоловіка не співпадають є підставою для відмови у призначенні родині такої страхової виплати, є проявом так званого «правового пуризму», який виявляється у надмірному прагненні до чистоти та переваги форми над змістом.

Окремо слід наголосити на тому, що згідно положень статті 45 Закону №1105-ХІV фонд відмовляє у страхових виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо мали місце:

1) навмисні дії, а також бездіяльність (приховування захворювань, невиконання приписів та обмежень лікаря) потерпілого, спрямовані на створення умов для настання страхового випадку;

2) подання роботодавцем, іншими органами, що беруть участь у встановленні страхового випадку, або потерпілим Фонду свідомо неправдивих відомостей про страховий випадок;

3) вчинення застрахованим умисного кримінального правопорушення, що призвів до настання страхового випадку.

Слід констатувати, що жодної з перелічених підстав відмови, визначених законодавством, у межах даних правовідносин не встановлено.

З урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право на отримання одноразової допомоги як член сім`ї потерпілого, передбаченої частиною 6 статті 42 Закону №1105-ХІV, а тому відмова ГУ ПФУ в Миколаївській області у призначення такої страхової виплати є протиправною.

Обираючи належний спосіб захисту порушеного права, колегія суддів враховує, що згідно пункту 2 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно частини 3 статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Тобто, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд вважає, що ефективним способом захисту порушених прав позивачки є визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №14001-23-1 від 26 липня 2023 року, якою ОСОБА_1 відмовлено у призначенні страхових виплат та зобов`язання відповідача призначити таку страхову виплату.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, здійснені нею судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позову, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Миколаївській області.

Разом з тим, при поданні позову позивачка сплатила 1211,20 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією від 10.04.2024 року №1175-7812-1780-1562.

Згідно ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, позов поданий через систему "Електронний суд".

Враховуючи заявлені позовні вимоги, позивачка повинна була сплатити до суду судовий збір у розмірі 968,96 грн. із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження ставки судового збору.

За таких обставин позивачка надмірно сплатила 242,24 судового збору.

Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008, ідентифікаційний код 13844159) про визнання протиправним рішення №14001-23-1 від 26.07.2023, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №14001-23-1 від 26 липня 2023 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити та виплатити ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям належні їм страхові виплати внаслідок загибелі ОСОБА_2 від нещасного випадку на виробництві відповідно до вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 №1105-XIV.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008, ідентифікаційний код 13844159) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 968,96 грн.

5. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.В. Величко