Справа № 620/10856/24
Суддя: Дар'я ВИНОГРАДОВА
Дата ухвалення: 2024-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2024 року м. Чернігів Справа № 620/10856/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Виноградової Д.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі також відповідач), у якому просить:

визнати протиправною бездіяльність військової частина НОМЕР_1 щодо неповернення ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 118626,08 грн, стягнутих з його грошового забезпечення як суми завданої матеріальної шкоди;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 118626,08 грн, які були відраховані з його грошового забезпечення за період з 14.03.2023 року по 01.07.2024 року як суми завданої матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання наказу військової частини НОМЕР_1 від 14.03.2023 № 40 із позивача утримано кошти у розмірі 118626,08 грн. Разом із тим, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.06.2023 у справі № 620/4056/23 визнано протиправними та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 12.01.2023 № 6 «Про результати службового розслідування за фактом видачі зброї військовою частиною НОМЕР_2 іншим підрозділам» в частині притягнення ОСОБА_1 до підвищеної матеріальної відповідальності, наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 13.03.2023 № 17 «Про внесення змін до наказу про результати службового розслідування за фактом видачі зброї військовою частиною НОМЕР_2 іншим підрозділам», наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 14.03.2023 № 40 «Про внесення доповнень та змін до наказу про результати службового розслідування за фактом видачі зброї військовою частиною НОМЕР_2 іншим підрозділам». На даний час утримані кошти позивачу не повернуті.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.08.2024 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Встановлено відповідачу 15-денний строк, з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву разом з доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення.

Вказана ухвала суду та копія позову з додатками була надіслана відповідачу на поштову адресу зазначену у позові та отримана представником за довіреністю 19.08.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення виплату поштового переказу (а.с.33), однак у строк, встановлений судом, відзиву від відповідача до суду не надійшло.

Відповідно до частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

12.01.2023 відповідачем винесено наказ № 6 «Про результати службового розслідування за фактом видачі зброї військовою частиною НОМЕР_2 іншим підрозділам», відповідно до якого позивача притягнуто до підвищеної матеріальної відповідальності на загальну суму 258 394, 70 грн, відповідно до частини 3 статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» за порушення вимог статей 147, 148, 295 Статуту Внутрішньої служби ЗСУ; пункту 1.2 Інструкції черговому військової частини та його помічнику на випадок тривоги, збору 287, що призвело до втрати 10 одиниць стрілецької зброї на вищезазначену суму (а.с.16-18).

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 13.02.2023 № 17 «Про внесення змін до наказу про результати службового розслідування за фактом видачі зброї військовою частиною НОМЕР_2 іншим підрозділам» внесені зміни до наказової частини пункту 2 наказу № 6 від 12.01.2023 року, доповнивши його посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 604 від 15.07.2020 року. Вказаним наказом також внесені зміни до наказової частини пункту 6 наказу № 6, доповнивши його підпунктом 3, яким наказано стягнути з ОСОБА_1 нестачу у сумі 258394,70 грн у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.24-25).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.03.2023 року № 40 «Про внесення доповнень та змін до наказу про результати службового розслідування за фактом видачі зброї військовою частиною НОМЕР_2 іншим підрозділам» у зв`язку із знаходженням частини втраченої зброї внесені зміни до наказової частини пункту 2 та пункту наказу № 6. Відповідно до внесених змін, позивача притягнуто до підвищеної матеріальної відповідальності на загальну суму 168 484, 80 грн відповідно до частини 3 статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі»; Переліку озброєння, зброї та боєприпасів до неї, нестача або розкрадання яких відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до їх вартості, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 року № 604, за порушення вимог статей 147, 148, 295 Статуту Внутрішньої служби ЗСУ; пункту 1.2 інструкції черговому військової частини та його помічнику на випадок тривоги, збору 287, що призвело до втрати 6 одиниць стрілецької зброї на вищезазначену суму. З позивача наказано стягнути нестачу в сумі 168484,80 грн. у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.8-9).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.06.2023 у справі № 620/4056/23 визнано протиправними та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 12.01.2023 № 6 «Про результати службового розслідування за фактом видачі зброї військовою частиною НОМЕР_2 іншим підрозділам» в частині притягнення ОСОБА_1 до підвищеної матеріальної відповідальності, наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 13.03.2023 № 17 «Про внесення змін до наказу про результати службового розслідування за фактом видачі зброї військовою частиною НОМЕР_2 іншим підрозділам», наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 14.03.2023 № 40 «Про внесення доповнень та змін до наказу про результати службового розслідування за фактом видачі зброї військовою частиною НОМЕР_2 іншим підрозділам». Вказане рішення суду набрало законної сили 14.03.2024 (а.с.19-22; https://reyestr.court.gov.ua/Review/111566978).

03.07.2024 позивачем було подано рапорт до командира військової частини НОМЕР_1 про виплату йому утриманих на підставі наказів від 12.01.2023 № 6 «Про результати службового розслідування за фактом видачі зброї військовою частиною НОМЕР_2 іншим підрозділам», від 13.02.2023 № 17 «Про внесення змін до наказу про результати службового розслідування за фактом видачі зброї військовою частиною НОМЕР_2 іншим підрозділам», від 14.03.2023 року № 40 «Про внесення доповнень та змін до наказу про результати службового розслідування за фактом видачі зброї військовою частиною НОМЕР_2 іншим підрозділам» коштів (а.с.26).

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно господарської діяльності) від 04.07.2024 № 2228 скасовано накази командира в/ч НОМЕР_1 від 12.01.2023 № 6, від 13.02.2023 № 17, від 14.03.2023 № 40 та припинено відрахування з грошового забезпечення позивача коштів, передбачених вказаними наказами (а.с.27-28).

Матеріалами справи встановлено, що з ОСОБА_1 стягнуто на виконання наказів командира в/ч НОМЕР_1 від 12.01.2023 № 6, від 13.02.2023 № 17, від 14.03.2023 № 40 грошові кошти у розмірі 118626,08 грн (а.с.7).

Враховуючи бездіяльність відповідача щодо неповернення утриманих коштів протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 5 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці - громадяни України, які проходять службу на території України, беруть участь у всеукраїнському і місцевих референдумах, обирають і можуть бути обраними до відповідних місцевих рад та інших виборних державних органів згідно з Конституцією України.

Держава гарантує військовослужбовцям матеріальне та інше забезпечення у розмірах, що стимулюють заінтересованість громадян України у військовій службі. Військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них (стаття 9 Закону №2011-ХІІ).

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону №2011-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону України від 21.09.1999 №1075-ХIV «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Згідно із приписами частини другої статті 2 вказаного Закону Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі, у разі їх розформування.

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків урегульовано Законом України від 03.10.2019 №160-ІХ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі Закон №160-ІХ).

Відповідно по пункту 4 статті 1 Закону №160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Згідно із частиною третьою статті 6 Закону №160-ІХ особа за шкоду, завдану розкраданням або втратою озброєння, зброї та боєприпасів до неї, несе підвищену матеріальну відповідальність у кратному співвідношенні до вартості такого майна, але не більше десятикратного розміру. Перелік озброєння, зброї та боєприпасів до неї, нестача або розкрадання яких відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до їх вартості, визначається Кабінетом Міністрів України.

Відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону (частина перша статті 10 Закону №160-ІХ).

Відповідно до статті 13 Закону №160-ІХ стягнення сум завданої шкоди в разі притягнення винної особи до матеріальної відповідальності здійснюється щомісяця із грошового забезпечення особи в розмірі до 20 відсотків її місячного грошового забезпечення.

Суми, стягнені відповідно до цього Закону з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України та закону про Державний бюджет України на відповідний рік, спрямовуються на відшкодування шкоди, завданої військовій частині, установі, організації, закладу, з урахуванням фактичних витрат на відновлення або придбання військового та іншого майна, а суми, що залишилися після здійснення такого відшкодування, перераховуються до Державного бюджету України.

У свою чергу, згідно частини 1 статті 14 Закону наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності може бути оскаржено старшому за службовим становищем командиру (начальнику) та/або до суду в порядку, передбаченому законодавством.

У разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ (частина 3 статті 14 Закону).

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що на виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.03.2023 № 40 із грошового забезпечення позивача за період з березня 2023 року по червень 2024 року утримано кошти у розмірі 118626,08 грн (а.с.7).

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно господарської діяльності) від 04.07.2024 № 2228 скасовано накази командира в/ч НОМЕР_1 від 12.01.2023 № 6, від 13.02.2023 № 17, від 14.03.2023 № 40 та припинено відрахування з грошового забезпечення позивача коштів передбачених вказаними наказами (а.с.27-28).

Суд зазначає, що скасування у судовому порядку наказів командира в/ч НОМЕР_1 від 12.01.2023 № 6, від 13.02.2023 № 17, від 14.03.2023 № 40 має своїм безумовним наслідком повернення позивачу стягнутих з нього відповідачем коштів.

Разом з тим, станом на день вирішення справи по суті утримані із позивача кошти йому повернуті не були. Суд зазначає, що відповідачем у межах встановлених у цій справі обставин заходи щодо повернення позивачу утриманих з нього коштів не вчинялися, а тому не зумовили поновлення порушених прав особи, а відтак не свідчать про виконання вимог частини 3 статті 14 Закону.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірним тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення віл 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства». п. 50, Series А N 98).

Так, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Як зазначено у пункті 186 рішення ЄСПЛ у справі «Промислово-фінансовий Консорціум «Інвестиційно-металургійний Союз» проти України» (заява № 10640/05, п. 186) принцип законності передбачає, що чинні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні (рішення у справі «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункти 109, 110). Аналогічно національне законодавство має надавати засіб юридичного захисту від свавільного втручання державних органів влади у права, захищені Конвенцією (рішення у справі «Хасан і Чауш проти Болгарії» [ВП] (Hasan and Chaush v. Bulgaria), заява № 30985/96, п. 84).

Крім того, у справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, п. 19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.

У справі «C.A. ZRT. AND T.R. v. Hungary» (заява № 11599/14 та 11602/14) ЄСПЛ було констатовано порушення статті 1 Протоколу першого до Конвенції (захист права власності), зокрема з огляду на те, що 21 липня 2015 року Конституційний Суд Угорщини у своєму рішенні зауважив, що законодавець не запровадив виключних правил для компенсації договірним сторонам майнових збитків, що виникають внаслідок ex lege припинення прав узуфрукту та договорів про користування, що врегульовано Перехідним законом; Конституційний Суд Угорщини підкреслив, що, враховуючи різноманітність відповідних правовідносин, загальні норми цивільного права стосовно врегулювання спорів не здатні врегулювати всі можливі претензії між зацікавленими сторонами; отже, через незапровадження законодавцем порядку врегулювання така законодавча прогалина була визнана неконституційною; Конституційний Суд Угорщини закликав законодавця врегулювати це питання не пізніше 1 грудня 2015 року, але за наявною в Суду інформацією такого компенсаційного механізму запроваджено ще не було. У цій справі ЄСПЛ знову наголосив на тому, що правові норми, на яких ґрунтується втручання, повинні бути достатньо доступними, точними та передбачуваними при їх застосуванні; норма є передбачуваною, коли вона забезпечує захист від свавільного втручання державних органів.

Отже, гарантувавши особі, яку безпідставно було притягнуто до матеріальної відповідальності, повернення утриманих з неї в рахунок відшкодування коштів, законодавець не встановив механізм вчинення відповідних дій, відсутність якого водночас не може поставити у залежність право особи на таке повернення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

За змістом частини першої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Згідно приписів частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно із статтею 90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, оцінивши достовірність та достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, а також враховуючи вимоги статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо неповернення позивачу грошових коштів у розмірі 118626,08 грн, утриманих в рахунок відшкодування збитків згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 40 від 14.03.2023 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу кошти, утримані за період з березня 2023 року по червень 2024 року в рахунок погашення матеріального збитку відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 40 від 14.03.2023 у сумі 118626,08 грн (сто вісімнадцять тисяч шістсот двадцять шість гривень 08 копійок).

Відповідно до вимог частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову, доказів понесення ним інших судових витрат суду не надано, тому судові витрати, що підлягають відшкодуванню, відсутні.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо неповернення ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 118626,08 грн, утриманих в рахунок відшкодування збитків згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 40 від 14.03.2023.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 кошти, утримані за період з березня 2023 року по червень 2024 року в рахунок погашення матеріального збитку відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 40 від 14.03.2023 у сумі 118626,08 грн (сто вісімнадцять тисяч шістсот двадцять шість гривень 08 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 .

Повний текст рішення виготовлено 19 вересня 2024 року.

Суддя Дар`я ВИНОГРАДОВА