Справа № 120/1467/24
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2024-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 вересня 2024 р. Справа № 120/1467/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що є особою, яка постійно проживала на території зони посиленого радіологічного контролю, і при цьому станом на 01 січня 1993 року проживав у цьому населеному пункті не менше чотирьох років, що дає право на отримання пенсії зі зниженням пенсійного віку.

В січні 2024 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Проте рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 05 січня 2024 року № 19 позивачеві відмовлено в призначенні пенсії.

Підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку слугувало те, що період проживання позивача в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року становить 3 роки 07 місяців 06 днів, що не дає права на зниження пенсійного віку. Окрім того, у рішенні вказано, що необхідний страховий стаж для призначення позивачу пенсії повинен відповідати положенням статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», проте до страхового стажу позивача не зараховано період трудової діяльності з 20 грудня 1993 року по 17 червня 1994 року та період навчання з 18 червня 1986 року по 22 березня 1989 року.

Водночас позивач вважає, що він має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у зв`язку із чим звернувся з цією позовною заявою до суду з вимогою визнати протиправними дії пенсійного органу та скасувати рішення від 05 січня 2024 року № 19 про відмову в призначенні пенсії, а також зобов`язати пенсійний орган з 02 січня 2024 року призначити йому пенсію як особі, яка станом на 01 січня 1993 року не менше 4-ох років проживала в зоні посиленого радіологічного контролю відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Ухвалою від 12 лютого 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

19 лютого 2024 року на адресу суду від Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, 02 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком згідно із Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Згідно з підпунктом 4.2 розділу 4 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок 22-1), при реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.7 Порядку № 22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

З огляду на такі приписи Порядку № 22-1 рішення за результатом розгляду заяви приймалося Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області.

За результатами розгляду заяви позивача про призначення пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії у зв`язку із тим, що не підтверджено факт постійного проживання чи роботи в зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4-ох років. При цьому у позивача відсутній необхідний страховий стаж. Вказаним рішенням до страхового стажу позивача не зараховано період трудової діяльності з 20 грудня 1993 року по 17 червня 1994 року та період навчання з 18 червня 1986 року по 22 березня 1989 року, .

За таких обставин, на думку представника цього пенсійного органу, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області правомірно відмовлено в призначенні пенсії.

20 лютого 2024 року на адресу суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому йдеться про те, що за результатами наданих позивачем документів його страховий стаж склав 16 років 09 місяців 18 днів. При цьому до страхового стажу не зараховано період роботи з 20 грудня 1993 року по 17 червня 1994 року відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки не вказано повні реквізити наказів про прийняття та звільнення з роботи, а також період навчання з 18 червня 1986 року по 22 березня 1989 року згідно з довідкою від 11 серпня 2023 року № 23-209, оскільки відсутня інформація про відновлення навчання після проходження військової служби.

Як вказує представник цього відповідача, період проживання у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року становить 03 роки 07 місяців 06 днів, якого недостатньо для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Таким чином, за наданими документами, на думку цього відповідача, ОСОБА_1 неможливо призначити пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , що видане Вінницькою обласною державною адміністрацією 23 серпня 2000 року, ОСОБА_1 є громадянином, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4).

02 січня 2024 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення йому пенсії відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

На виконання вимог пункту 4.2 розділу IV Порядку № 22-1 після реєстрації вказана заява за принципом екстериторіальності передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області.

За результатами розгляду поданої заяви Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області 05 січня 2024 року прийняло рішення № 19, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Зі змісту такого рішення слідує, що подані документи не підтверджують право заявника на пенсію зі зниженням пенсійного віку, оскільки станом на 01 січня 1993 року він проживав у зоні посиленого радіологічного контролю менше 4 років, а саме 03 роки 07 місяців 06 днів.

Окрім того, у рішенні йдеться про те, що страховий стаж заявника складає 16 років 09 місяців 18 днів. Водночас особам, які працювали або проживали в зоні посиленого радіологічного контролю, пенсію призначаються зі зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років.

До страхового стажу позивача не зараховано періоди його роботи з 20 грудня 1993 року по 17 червня 1994 року відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки не вказано повні реквізити наказів про прийняття та звільнення з роботи, а також навчання з 18 червня 1986 року по 22 березня 1989 року згідно з довідкою від 11 серпня 2023 року № 23-209, оскільки відсутня інформація про відновлення навчання після проходження військової служби.

Таким чином, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу та періоду проживання на забрудненій території.

Надаючи правову оцінку рішенню, що оскаржується, суд зважає на таке.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі по тексту рішення - Закон).

Відповідно до статті 9 Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

При цьому частина 1 статті 11 Закону до потерпілих від Чорнобильської катастрофи віднесено зокрема й осіб, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Пунктом 4 частини 1 статті 14 Закону передбачено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначені статтею 55 Закону, згідно з пунктом 2 частини 1 якої потерпілі від Чорнобильської катастрофи, а саме особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зменшення пенсійного віку на 2 роки та додатково на 1 рік за 3 роки проживання або роботи, але не більше 5 років.

Відповідно до частини 3 статті 55 Закону призначення та виплата пенсій названим категоріям (зокрема й потерпілим від Чорнобильської катастрофи) провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Частиною 1 статті 65 Закону передбачено, що учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частинами 3, 4 статті 65 Закону посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Оскільки посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), серії НОМЕР_3 видане позивачу 23 серпня 2000 року, тому аналізу підлягають положення порядку видачі посвідчень, що діяв на момент видачі ОСОБА_1 відповідного посвідчення.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року № 51 затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі по тексту - Порядок № 51).

Пунктом 2 Порядку № 51 передбачалося, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", іншими актами законодавства.

Особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В (пункт 6 Порядку № 51).

Відповідно до пункту 10 Порядку № 51 видача посвідчень провадиться іншим потерпілим і учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання.

При цьому громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, посвідчення видаються на підставі довідки встановленого зразка (додаток № 7).

У додатку № 7 до Порядку № 51 наведено форму довідки, у якій йшлося про підтвердження факту постійного проживання або постійної роботи на території зони посиленого радіоекологічного контролю особи, якій така довідка видається, із зазначенням про те, що станом на 01 січня 1993 року така особа проживала або відпрацювала у цій зоні не менше чотирьох років.

Окрім того, документи, які подаються до Пенсійного фонду України та його управлінь для призначення пенсії, в тому числі на пільгових умовах, визначені Порядком № 22-1.

Пунктом 2.1 Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додається і документ, який засвідчує особливий статус особи, зокрема, посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, в складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою проводились роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та документи про період (періоди) проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування (при призначенні пенсії із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відтак єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право на користування пільгами, встановленими Законом, зокрема і право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" або "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".

При цьому довідка про період проживання (роботи) у зоні посиленого радіологічного контролю є лише підставою для визначення в установленому порядку статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27 квітня 2020 року у справі № 212/5780/16-а, від 18 червня 2020 року у справі № 591/4104/16-а, від 02 березня 2021 року у справі № 345/1831/17, від 17 травня 2021 року у справі № 398/494/17 та ряду інших.

Таким чином, зважаючи на те, що довідка, якою підтверджується факт постійного проживання особи або постійної роботи у зоні посиленого радіологічного контролю при умові, що станом на 01 січня 1993 року така особа проживала або відпрацювала у цій зоні не менше чотирьох років, є підставою для видачі посвідчення "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" (а позивачу саме таке посвідчення і видано), тому при призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону слід враховувати, що такою особою підтверджено факт проживання на відповідній території станом на 01 січня 1993 року не менше чотирьох років.

Щодо незарахування до страхового стажу періодів роботи позивача з 20 грудня 1993 року по 17 червня 1994 року, а також навчання з 18 червня 1986 року по 22 березня 1989 року, то суд враховує наступне.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел врегульовано Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина 1 статті 24 Закону № 1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону № 1058-IV).

Отже, страховий стаж, набутий до впровадження системи персоніфікованого обліку, обчислюється на підставі документів згідно із законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що підставами незарахування до трудового (страхового) стажу періоду роботи з 20 грудня 1993 року по 17 червня 1994 року слугувало те, що в наказах про прийняття на роботу та звільнення з роботи вказано неповні реквізити.

Проте відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні за змістом норми містить і Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

На момент заповнення трудової книжки серії НОМЕР_1 (25 листопада 1986 року) чинною була Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Госкомтруда СРСР від 20 червня 1974 року № 162 (далі - Інструкція № 162).

Така Інструкція втратила чинність 29 липня 1993 року у зв`язку з набранням чинності Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція № 58).

Пунктом 1.1 Інструкції № 162 передбачалося, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

Пунктом 1.4 Інструкції № 162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 06 вересня 1973 року № 656 "Про трудові книжки працівників та службовців" (далі - Порядок № 656) та цією Інструкцією.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Подібні за змістом приписи містить і Інструкція № 58.

Так, відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з пунктом 2.6 Інструкції № 58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (пункт 4.1 Інструкції № 58).

Аналіз наведених положень як Інструкції № 162, так і Інструкції № 58 дає підстави дійти обґрунтованого висновку, що обов`язок ведення трудових книжок покладено на роботодавців, тому неналежне ведення таких не може позбавити працівника права на соціальний захист, зокрема й на отримання пенсійних виплат.

Більше того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993 року "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника.

Отже, на момент внесення до трудової книжки серії НОМЕР_1 запису про період роботи позивача з 20 грудня 1993 року по 17 червня 1994 року обов`язок ведення трудових книжок покладався на адміністрацію підприємства, а тому її неналежне ведення (заповнення) не може позбавити позивача права на соціальний захист.

Більше того, у такій трудовій книжці зазначено реквізити як наказу про прийняття на роботу (наказ № 148 від 22 грудня 1993 року), так і наказу про звільнення з роботи (наказ № 65 від 21 червня 1994 року).

Відтак слід визнати безпідставними доводи пенсійного органу щодо незарахування до трудового стажу позивача періоду його роботи з 20 грудня 1993 року по 17 червня 1994 року.

При цьому варто наголосити на тому, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу ОСОБА_1 у спірний період, а такі записи є належним доказом підтвердження страхового стажу позивача.

Окрім того, до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано період навчання у Вінницькому політехнічному інституті з 18 червня 1986 року по 22 березня 1989 року, оскільки відсутня інформація про відновлення навчання після проходження військової служби.

Відповідно до пункту "д" частини 3 статті 56 Закону № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Пунктом 8 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, встановлено, що час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

На підтвердження навчання у Вінницькому політехнічному інституті позивачем разом із заявою про призначення пенсії надано трудову книжку серії НОМЕР_1 та архівну довідку № 23-209, видану Вінницьким національним технічним університетом 11 серпня 2023 року.

Так, відповідно до записів трудової книжки позивача з 22 серпня 1983 року зараховано студентом І курсу до Вінницького політехнічного інституту, а з 22 березня 1989 року позивача відраховано з Вінницького політехнічного інституту за власним бажанням.

Архівна довідка Вінницького національного технічного університету від 11 серпня 2023 року № 23-209 свідчить про те, що ОСОБА_1 у 1983 році було зараховано студентом І курсу денного навчання Вінницького політехнічного інституту (наказ № 65-с від 22 серпня 1983 року) та з 22 березня 1989 року відраховано з 4 курсу цього інституту за власним бажанням (наказ № 61-с від 22 березня 1989 року).

Із такої довідки також слідує, що під час навчання з 27 червня 1984 року по 17 червня 1986 року ОСОБА_1 надавалася академічна відпустка на час проходження військової служби в Збройних Силах СРСР (наказ № 48-с від 27 червня 1984 року та наказ № 83-с від 17 червня 1986 року).

Відтак слід констатувати, що наведеними вище доказами цілком підтверджується той факт, що, припинивши проходження військової служби у Збройних Силах СРСР, позивач продовжив навчатися у Вінницькому політехнічному інституті з 18 червня 1986 року, оскільки відраховано за власним бажанням його було 22 березня 1989 року.

Отже, пенсійним органом безпідставно не зараховано до страхового стажу позивача період його навчання у Вінницькому політехнічному інституті з 18 червня 1986 року по 22 березня 1989 року.

За встановлених в ході судового розгляду обставин слід дійти висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області № 19 від 05 січня 2024 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Водночас у позовній заяві йдеться про необхідність визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області.

Однак суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у бажаний позивачем спосіб, адже права позивача порушено саме рішенням про відмову в призначенні пенсії, що прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області.

Відтак в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Щодо аргументів відповідачів в частині відсутності у ОСОБА_1 необхідного страхового стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону, то суд зважає на таке.

Умови призначення пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначені статтею 55 Закону.

Право на пенсію зі зниженням пенсійного віку мають потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років (абзац 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону).

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

В силу частини 1 статті 55 вказаного Закону, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Частиною 1 статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Відтак необхідними умовами для призначення позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону є досягнення особою пенсійного віку, а також наявність необхідного страхового стажу не менше 26 років (з урахуванням приписів частини 1 статті 55 Закону).

Отже, позивач має право на призначення пенсії за віком як особа, яка проживала на територіях радіоактивного забруднення зі зниженням пенсійного віку на 5 років (2 роки + 1 рік додатково за один рік проживання, але не більше 5 років), тобто ОСОБА_1 має право на призначення пенсії з 55 років.

Разом із тим положеннями частини 1 статті 55 Закону чітко передбачено, що іншою умовою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку є наявність відповідного страхового стажу, який визначається відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV і з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року має становити 31 рік.

При цьому в силу частини 1 статті 55 Закону у зв`язку зі статусом позивача йому надано пільгу і на зменшення страхового стажу шляхом можливості його зменшення на кількість років зменшення пенсійного віку.

Тобто, якщо позивач має право на зменшення пенсійного віку на 5 років (60-55), тому необхідний страховий стаж позивача для призначення йому пенсії зі зменшенням пенсійного віку має становити 26 років (31 рік (як визначено статтею 26 Закону № 1058-IV) - 5 років (зменшений страховий стаж на кількість років зменшення пенсійного віку).

Водночас в оскаржуваному рішенні йдеться про недостатність у позивача страхового стажу та констатовано про зарахування до такого стажу лише 16 років 09 місяців 18 днів.

При цьому цим судовим рішенням встановлено, що до страхового стажу безпідставно не зараховано період роботи позивача з 20 грудня 1993 року по 17 червня 1994 року та період навчання з 18 червня 1986 року по 22 березня 1989 року.

Разом із тим суд зауважує, що навіть за умови зарахування до страхового стажу позивача згадуваних вище періодів роботи та навчання його страховий стаж буде становити менше, аніж 26 років, як те вимагається частиною 1 статті 55 Закону.

Відтак, враховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини, суд не знаходить достатніх та обгрунтованих підстав для покладення на пенсійний орган обов`язку з призначення позивачу пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку.

Відповідно до пунктів 2, 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В ході розгляду цієї справи суд установив, що період проживання позивача в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року становив не менше 4 років.

Разом із тим у зв`язку із скасуванням рішення про відмову в призначенні пенсії, а також з огляду на неможливість визначення конкретного страхового стажу позивача, оскільки визначення такого стажу є дискреційними повноваженнями пенсійного органу, тому, на думку суду, Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, слід зобов`язати повторно розглянути заяву позивача та прийняти рішення з урахуванням викладених у цьому рішенні висновків.

При цьому іншим відповідачем - Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області - не порушено прав та інтересів позивача, а тому позовні вимоги не можуть адресуватися цьому пенсійному органу.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд дійшов переконання, що заявлений позов слід задовольнити частково, визнавши протиправним та скасувавши рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 05 січня 2024 року № 19, а також зобов`язавши цей пенсійний орган повторно розглянути заяву позивача від 02 січня 2024 року про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону з урахуванням висновків суду за наслідками розгляду цієї справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на те, що позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 гривень, що підтверджується квитанцією від 05 лютого 2024 року.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відтак з огляду на те, що позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 гривень, а тому на його користь слід стягнути 605,60 гривень за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Визначаючись з приводу розміру судових витрат, які належить стягнути на користь позивача, суд зважає на те, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами, які співвідносяться між собою як основна та похідна, сплативши при цьому судовий збір в розмірі 1211,20 гривень як за звернення до суду з позовом з однією немайновою вимогою.

А тому, задовольняючи позов частково, суд вважає, що половина від суми сплаченого судового збору і є пропорційною до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, на користь позивача слід тягнути сплачений ним при поданні позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 605,60 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області № 19 від 05 січня 2024 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02 січня 2024 року про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 )

Відповідачі:

Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Зодчих, 22; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 13322403)

Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (місцезнаходження: 18000, м. Черкаси, вул. Смілянська, буд. 23.; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 21366538)

Рішення суду в повному обсязі складено 19.09.2024

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович