Справа № 140/5704/24
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2024-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року ЛуцькСправа № 140/5704/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В.І., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач), відповідно до якого просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Волинській області від 30.04.2024 №6027/5198/М-02/3-0300/249, протокол про призначення пенсії №39, яким відмовлено у зарахуванні до страхового стажу періоди роботи, зазначені у трудовій книжці; зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу всі періоди роботи, зазначені у трудовій книжці № НОМЕР_1 та здійснити перерахунок призначеної 23.03.2024 пенсії, нарахувати та виплатити пенсію позивачу в оновленому розмірі з врахуванням виплачених сум, починаючи з 23 березня 2024 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, з 23 березня 2024 року така пенсія була розглянута, однак відповідач не зарахував до страхового стажу період роботи з 01 січня 1983 року до 21 березня 2002, оскільки у відсутній номер свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності на відтиску печатки, яка засвідчує запис про звільнення. Дана підстава була зазначена у листі ГУ ПФУ у Волинській області від 30 квітня 2024 року у відповідь на звернення позивача щодо зарахування вказаних періодів.

Зазначає, що вимога про наявність на гербовій печатці, якою було посвідчено запис про звільнення, такого реквізиту, як номер свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності, є протиправною, оскільки працівник не несе жодної відповідальності за внесення записів у трудову книжку.

Враховуючи наведене, уважає, що така відмова позивача, щодо не зарахування періоду роботи у магазині №5 «Спорттовари» є протиправною та необґрунтованою, у зв`язку із чим просить адміністративний позов задовольнити (арк. спр. 1-6).

Від представника ГУ ПФУ у Волинській області 01 липня 2024 року надійшов відзив на позовну заяву від 26 червня 2024 року №0300-0902/7/38049 у якій остання заперечує проти задоволення позивних вимог та вказує, що до страхового стажу ОСОБА_1 не враховано періоди роботи з 02 серпня 1992 року по 14 жовтня 1998 року, з 01 квітня 1999 року по 30 червня 1999 року та з 01 жовтня 2000 року по 31 грудня 2000 року у зв`язку із відсутністю номеру свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності на відтиску печатки, яка засвідчує запис про звільнення.

Зазначає, що уточнюючої довідки про періоди роботи, виданої підприємством, або його правонаступником позивачем не надано, то періоди роботи відповідачем не зараховано до страхового стажу (арк. спр. 30-33).

Інших заяв по суті справи, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС України) до суду не надходило.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 03 червня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 28).

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідачів у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 21 березня 2024 року звернулась до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком, про що свідчить відповідна заява (арк. спр. 12).

Відповідно до даних РС-право, по номеру пенсійної справи 39 позивачу 23 березня 2024 року призначено пенсію за віком, однак без урахування до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 у магазині №5 «Спорттовари» з 02 серпня 1992 року по 14 жовтня 1998 року, з 01 квітня 1999 року по 30 червня 1999 року та з 01 жовтня 2000 року по 31 грудня 2000 року (арк. спр. 16-20).

ГУ ПФУ у Волинській області на звернення позивача, щодо врахування до стажу періоди роботи з 01 січня 1983 року по 21 березня 2002 рік, відповідно до записів трудової книжки, повідомлено, що до страхового стажу при обчисленні розміру пенсії за віком зараховано періоди роботи з 01 січня 1983 року по 01 серпня 1992 року згідно наданих копій наказів та періоди з 15 жовтня 1998 року по 31 березня 1999 року, з 01 липня 1999 року по 30 вересня 2000 року та з 01 січня 2001 року по 31 грудня 2003 року відповідно до даних, що містяться у системи персоніфікованого обліку.

На підставі записів трудової книжки НОМЕР_2 виданої 05 січня 1983 року та з урахуванням даних про сплату страхових внесків не зараховано до страхового стажу періоди роботи з 02 серпня 1992 року по 14 жовтня 1998 року, з 01 квітня 1999 року по 30 червня 1999 року та з 01 жовтня 2000 року по 31 грудня 2000 року у зв`язку із відсутністю номеру свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності на відтиску печатки, яка засвідчує запис про звільнення.

Уважаючи такі дії відповідача щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу періоди роботи, зазначено у трудовій книжці, протиправними, позивач звернулась до суду з даним позовом (арк. спр. 14-15).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначені Законом України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 1 частини першої статті 9 Закону №1058-ІV установлено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначається, зокрема, пенсія за віком.

Відповідно до статті 27 Закону №1058-ІV розмір пенсії за віком визначається за формулою: П = Зп х Кс, де: П - розмір пенсії, у гривнях; Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях; Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону.

Отже, розмір пенсії за віком залежить від коефіцієнта страхового стажу.

Як передбачено частиною другою статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1, зі змінами).

Згідно з підпунктом 2 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, орган, що призначає пенсію, додає довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року №10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за №785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року №8-1), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.

У законодавстві, що діяло раніше (до 01 січня 2004 року), зокрема, у статті 56 Закону №1788-ХІІ передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Зазначеній нормі Закону №1788-XII відповідає пункт 1 Порядку №637.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (абзац другий пункту 1, пункт 2 Порядку №637).

Згідно із пунктом 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до частини третьою статті 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

З аналізу наведених норм слід дійти висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж, є трудова книжка. При цьому лише у разі відсутності трудової книжки або записів у ній органи Пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів. У разі сумніву органу, що призначає пенсію, у належності та обґрунтованості поданих заявником документів, в нього є право перевірити надані заявником документи шляхом звернення до установ, підприємств, організацій, де працював заявник, із відповідними запитами.

Спірні правовідносини у справі виникли у зв`язку із відмовою зарахуванні до страхового стажу періоди роботи, передбачені у трудовій книжці серії НОМЕР_2 .

Відповідно до пункту 1.1 глави 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року №162 (далі - Інструкція №162, зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР від 31 березня 1987 року №201) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Пунктом 2.2 глави 2 Інструкції №162 передбачено, що заповнення трудової книжки вперше проводиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого терміну від часу прийому на роботу. У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження та заохочення: нагородження орденами та медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи у роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження та заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку та статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видано дипломи, про використані винаходи та раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не записуються.

Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції №162 встановлено, що всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також нагороди і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видачі наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні - в день звільнення і повинні чітко відповідати тексту наказу (розпорядженню). Записи проводяться арабськими цифрами (число та місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, пір`яною або кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору.

Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник підписом засвідчує правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний лист) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або друк відділу кадрів), де вперше заповнювалася трудова книжка (пункт 2.11 глави 2 Інструкції №162).

Отже, обов`язок щодо заповнення та ведення трудових книжок осіб, працевлаштованих на підприємствах, установах, організаціях, покладається саме на відповідальну особу такого підприємства, установи, організації.

На сьогодні порядок ведення трудових книжок визначається спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, яким затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників. Зазначена Інструкція містить такі ж положення щодо внесення записів про трудову діяльність працівника, заповнення яка містить аналогічні положення щодо заповнення трудових книжок, що й попередня Інструкція.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Аналіз вказаних норм свідчить, що обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Судом досліджено копію трудової книжки серії НОМЕР_2 , у якій містяться записи щодо та трудової діяльності позивача, зокрема: з 01 січня 1983 року по 31 березня 2002 рік ОСОБА_1 працювала продавцем ІІ категорії у Нововолинському магазині №5 «Спорттовари» (арк. спр. 10-11).

Суд зауважує, що у розглядуваному випадку записи трудової книжки читабельні та зрозумілі, між собою пов`язані хронологічно, містять реквізити наказів (їх дату та номер) про призначення на посаду та звільнення з посади; записи засвідчені печатками.

Щодо твердження про те, що запис про звільнення завірено відтиском печатки без номеру свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності, суд зазначає, що в період роботи ОСОБА_1 в магазині №5 «Спорттовари» діяла Інструкція про порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів, затверджена наказом МВС України від 18 жовтня 1993 року № 643, яка містила положення (доповнено згідно з Наказом МВС № 379 від 12 липня 1994 року), що на печатках і штампах суб`єктів підприємницької діяльності повинен зазначатися номер свідоцтва про державну реєстрацію. Тобто, суб`єкти господарювання, засновані до 12 липня 1994 року, виготовляли печатки ще без зазначення номера свідоцтва про державну реєстрацію. У подальшому було прийнято Наказ Міністерства внутрішніх справ України № 17 від 11 січня 1999 року, яким затверджено нову Інструкцію із вимогою вказувати на печатці код юридичної особи. Проте зазначені вище нормативні акти не передбачали обов`язку суб`єктів підприємницької діяльності замінювати печатки, виготовлені згідно законодавства, що діяло на момент їх виготовлення. Тому суд відхиляє згадані аргументи відповідача.

Слід зазначити, що у випадку, якщо поданих позивачем документів про призначення пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачеві надати інформації щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Така позиція суду узгоджується також із висновками Верховного Суду в постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17, відповідно до яких, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Натомість, відповідач не здійснював ніяких запитів на підтвердження спірного періоду роботи позивача та не надав доказів які б ставили під сумнів дійсність внесених записів до трудової книжки.

Враховуючи наведене, на переконання суду, позивач безпідставно не зараховано до страхового стажу періоди роботи з 02 серпня 1992 року по 14 жовтня 1998 року, з 01 квітня 1999 року по 30 червня 1999 року та з 01 жовтня 2000 року по 31 грудня 2000 року.

Також суд враховує, що до страхового стажу, при обчисленні розміру пенсії за віком, зараховано періоди роботи з 01 січня 1983 року по 01 серпня 1992 року згідно наданих копій наказів та періоди з 15 жовтня 1998 року по 31 березня 1999 року, з 01 липня 1999 року по 30 вересня 2000 року та з 01 січня 2001 року по 31 грудня 2003 року, про що свідчить рішення ГУ ПФУ у Волинській області від 12.04.208039 (арк. спр. 34-35), відтак, в даній частині, не убачається будь-яких протиправних дій ГУ ПФУ у Волинській області.

Згідно із частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Окрім того, приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також, слід зазначити, що за приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини №3477-IV від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2011 року (остаточне) по справі Чуйкіна проти України (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах Мултіплекс проти Хорватії (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та Кутіч проти Хорватії (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Таким чином, належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області здійснити перерахунок та виплату з 23 березня 2024 року, зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 02 серпня 1992 року по 14 жовтня 1998 року, з 01 квітня 1999 року по 30 червня 1999 року та з 01 жовтня 2000 року по 31 грудня 2000 року, з урахуванням виплачених сум

Саме зобов`язання здійснити перерахунок та виплату із зарахуванням страхового стажу вказаних періодів, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений і вказане рішення не можливо визнати втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки ним такі повноваження були самостійно реалізовані шляхом прийняття оскарженого рішення, яке було предметом судового контролю у межах цієї справи.

Враховуючи встановлені у ході судового розгляду справи обставини та проаналізовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що при відмові позивачу у зарахуванні до страхового стажу періоди її роботи, ГУ ПФУ у Волинській області діяло всупереч Конституції України та чинному законодавству України.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з урахуванням встановлених у справі фактичних обставин, наведених вище норм законодавства, виходячи з наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 02 серпня 1992 року по 14 жовтня 1998 року, з 01 квітня 1999 року по 30 червня 1999 року та з 01 жовтня 2000 року по 31 грудня 2000 року та зобов`язати ГУ ПФУ у Волинській області здійснити позивачу з 23 березня 2024 року перерахунок та виплату пенсії, зарахувавши до страхового та пільгового стажу періоди роботи з 02 серпня 1992 року по 14 жовтня 1998 року, з 01 квітня 1999 року по 30 червня 1999 року та з 01 жовтня 2000 року по 31 грудня 2000 року у Нововолинському магазині №5 «Спорттовари», з урахуванням виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

За змістом частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, враховуючи, що позов підлягає до задоволення частково, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Волинській області необхідно стягнути судовий збір в сумі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок), який сплачений відповідно до квитанції від 24 травня 2024 року №91EZ-TU27-BR6E (арк. спр. 7) та зарахований до спеціального фонду Державного бюджету, що підтверджується відповідною випискою (арк. спр. 30).

Керуючись статтями 2, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 257, 260, 262, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22В, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 02 серпня 1992 року по 14 жовтня 1998 року, з 01 квітня 1999 року по 30 червня 1999 року та з 01 жовтня 2000 року по 31 грудня 2000 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити ОСОБА_1 з 23 березня 2024 року перерахунок та виплату пенсії, зарахувавши до страхового та пільгового стажу періоди роботи з 02 серпня 1992 року по 14 жовтня 1998 року, з 01 квітня 1999 року по 30 червня 1999 року та з 01 жовтня 2000 року по 31 грудня 2000 року у Нововолинському магазині №5 «Спорттовари», з урахуванням виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області судовий збір в сумі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В. І. Смокович

20 вересня 2024 року