Справа № 400/6661/24
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2024-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2024 р. № 400/6661/24
Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Біоносенко В. В. розглянув у порядку спрощеного провадження, без виклику сторін, з дотриманням вимог передбачених ст.263 КАС України адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, вул. Надії Алексєєнко, 106,м. Дніпро,Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н,49008, пл. Соборна, 3,м. Слов`янськ,Донецька обл., Краматорський р-н,84122
провизнання протиправним та скасування рішення від 25.06.2024 №14 та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до адміністративного суду з позовом, в якому просить суд: 1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ПФУ в Донецькій області про відмову у призначенні пенсії від 25.06.2024 №14; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 29.09.1992 по 31.12.1998, та з 01.01.1999 по 15.01.2003 відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_1 від 13.06.1978; 3) зобов`язати Головне управління ПФУ в Миколаївській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з 18.06.2024.

Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що в січні 2024 звернулась до Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком. Рішенням Головного управління ПФУ у Сумській області від 31.01.2024 №14 позивачці було відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. При цьому, не було зараховано до страхового стажу періоди роботи за записами у трудовій книжці НОМЕР_1 , оскільки на титульному аркуші трудової книжки не повне зазначення дати народження (лише рік), прізвище, зазначене в індивідуальних відомостях " ІНФОРМАЦІЯ_1 " не відповідає прізвищу позивачки " ОСОБА_2 ". В березні 2024 позивачка звернулась до суду, щоб встановити юридичний факт належності їй трудової книжки. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області по справі №484/1656/24, встановлено, що трудова книжка НОМЕР_1 належить громадянці України ОСОБА_1 . Після встановлення юридичного факту, позивачка знов звернулась до Пенсійного фонду із заявою про призначення їй пенсії за віком, однак рішенням №14 від 25.06.2024 Головного управління ПФУ в Донецькій області їй було відмовлено з підстав відсутності необхідного стажу. При цьому, відповідачем 1 було безпідставно не зараховано до страхового стажу період роботи з 29.09.1992 по 31.12.1998, оскільки в записі про прийняття на роботу нечіткий відбиток штампу підприємства, та період роботи з 01.01.1999 по 15.01.2003 у зв`язку з відсутністю відомостей про застраховану особу. На переконання позивача, необґрунтоване неврахування зазначених періодів її роботи до страхового стажу суперечить нормам пенсійного законодавства та порушує її право на належний соціальний захист. Вказані періоди підтверджені записами у трудовій книжці, яка є основним документом для підтвердження стажу, а відтак відповідачем протиправно не зараховано спірні періоди до страхового стажу. Відповідачем також не враховано, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Відповідач: Головне управління ПФУ у Миколаївській області, позов не визнав, надав відзив, в якому обгрунтував свою позицію тим, що позивачу правомірно відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного стажу. До страхового стажу позивача не враховано період роботи з 29.09.1992 по 31.12.1998 згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки в записі про прийняття на роботу нечіткий відбиток штампу підприємства, неможливо ідентифікувати назву підприємства. Так, страховий стаж позивачки за рішенням склав 18 років 0 місяців 03 дні, що є недостатнім для призначення пенсії за віком на підставі ст. 26 Закону №1058. Також відповідач звернув увагу на те, що період роботи з 01.01.1999 по 15.01.2003 було зараховано до страхового стажу позивача.

Відповідач - Головне управління ПФУ у Донецькій області, позов не визнав, надав відзив, в якому обгрунтував свою позицію тим, що, за результатами розгляду документів, наданих позивачем до заяви про призначення пенсії, встановлено страховий стаж 18 років 00 місяців 03 дні. Позивачці не зараховано період роботи 29.09.1992 по 31.12.1998 згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки в записі про прийняття на роботу нечіткий відбиток штампу підприємства, неможливо ідентифікувати назву підприємства. Також відповідач звернув увагу на те, що період роботи з 01.01.1999 по 15.01.2003 було зараховано до страхового стажу позивача частково згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу. Оскільки єдиний внесок ВП "Шахта "Ударник" ДП "Сніжнеантрацит" з 01.01.1999 по 15.01.2003 за позивача частково сплачений, в управлінні відсутні підстави для врахування повністю цей період. З огляду на наявність страхового стажу 18 роки 00 місяців 03 дні, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону №1058 за відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого даною статтею.

Позивач, в свою чергу, надав відповідь на відзив, у якій вказав на безпідставність доводів відповідачів та просив задовольнити позов в повному обсязі.

Суд розглянув справу 19.09.2024 відповідно до вимог ст. 263 КАС України, без проведення судового засідання, в порядку спрощеного позовного провадження.

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 25.01.2024 звернулась до Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058- IV (далі- Закон №1058).

Рішенням Головного управління ПФУ в Сумській області №14 від 31.01.2024 ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. При цьому, до страхового стажу позивачки не було зараховано періоди роботи згідно записами у трудовій книжці НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці трудової книжки не повно зазначена дата народження (лише рік), прізвище зазначене в індивідуальних відомостях " ІНФОРМАЦІЯ_1 " не відповідає прізвищу заявниці " ОСОБА_2 ".

26.03.2024 позивачка звернулась до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області із заявою про встановлення юридичного факту належності їй трудової книжки НОМЕР_1 .

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02.05.2024 по справі №484/1656/24 встановлено факт того, що трудова книжка НОМЕР_1 (дата заповнення 13.06.1978) заповнена на (прізвище російською мовою) " ОСОБА_3 " (а пізніше виправлено на " ОСОБА_1 " (ім`я та по-батькові також зазначено російською мовою), дата народження зазначена в трудовій книжці " НОМЕР_2 ", належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

18.06.2024 позивачка повторно звернулась до Пенсійного фонду із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону №1058.

Рішенням Головного управління ПФУ в Донецькій області від 25.06.2024 №14 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 21 рік. При цьому, до страхового стажу не зараховано період роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 29.09.1992 по 31.12.1998, оскільки в записі про прийняття на роботу нечіткий відбиток штампу підприємства , неможливо ідентифікувати назву. Період роботи з 01.01.1999 по 15.01.2003 по ВП "Шахта "Ударник" ДП "Сніжнеантрацит" частково зараховано до стажу згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу.

Не погоджуючись з цим, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України визначені Законом України від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" (надалі - Закон № 1788) та Законом України від 09.07.2003 року № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон № 1058).

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно пункту 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з пунктом 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що саме трудова книжка працівника є основним документом, що підтверджує його стаж роботи.

Судом встановлено, що у трудовій книжці позивачки НОМЕР_1 від 13.06.1978 містяться записи: № 9 про при прийняття позивачку на роботу свинаркою згідно наказу №168 від 28.09.1992; запис б/н про реорганізацію Шахти "Ударник" згідно наказу №111 від 25.02.2002; запис №10 від 15.01.2003 про звільнення позивачки за згодою сторін згідно наказу №12 від 15.01.2003.

Отже, у період з 29.09.1992 по 15.01.2003 ОСОБА_1 працювала в ВП Шахта "Ударник" ДП "Сніжнеантрацит".

При розгляді звернення позивачки за призначенням пенсії, Головним управлінням ПФУ в Донецькій області не зараховано з цього періоду період з 29.09.1992 по 31.12.1998, оскільки в записі про прийняття на роботу нечіткий відбиток штампу підприємства.

З цього суд зазначає, що неповне заповнення трудової книжки та записів у ній не спростовує факту трудової діяльності позивачки у наведені вище період, а лише є неповним заповненням трудової книжки підприємством.

Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 в справі №687/975/17 вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, відтак вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.

Європейський суд з прав людини у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011 року) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці або довідках. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17.

З цього, суд вважає, що на працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань про зарахування стажу) за недоліки оформлення трудової книжки, якщо недоліки допущені із вини адміністрації підприємства.

За таких обставин, позивачці протиправно не враховано до страхового стажу період її роботи з 29.09.1992 по 31.12.1998 згідно трудової книжки НОМЕР_1 .

В цій частині позов належить задовольнити.

Щодо періоду з 01.01.1999 по 15.01.2003, то згідно розрахунку страхового стажу до рішення №14 від 25.06.2024, цей період зараховано у повному обсязі - 4 роки 15 днів.

А відтак, позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо призначення пенсії, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року

Частиною 2 ст. 26 Закону №1058 передбачено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року;

Як вбачається з матеріалів справи, на момент звернення позивачці виповнилось 63 роки, страховий стаж, з урахуванням висновків суду по цій справі - 24 роки 3 місяці 6 днів, що є достатнім для призначення пенсії за віком відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону 1058.

Отже, позов в цій частині підлягає задоволенню.

Позов задовольнити частково.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги повністю, суд використовуючи повноваження передбачені ч.2 ст.9 КАС України, самостійно визначає формулювання резолютивної частини судового рішення, з метою її більш ефективного виконання та надання повного захисту правам позивача.

Зважаючи на зареєстроване фактичне місце проживання (довідка ВПО) позивача у Миколаївській області, та враховуючи п. 4.10 Порядку №22-1, суд вважає доцільним зобов`язати здійснити перерахунок стажу та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії саме Головне управління ПФУ в Миколаївській області.

Сплачена позивачем сума судового збору в розмірі 968,96 грн підлягає відшкодуванню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - Головного управління ПФУ в Донецькій області.

Щодо решти сплаченого позивачкою судового збору в розмірі 1937,92 грн, то суд роз`яснює, що вказана сума може бути повернута за клопотанням особи, яка її сплатила, за ухвалою суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Крім того, представником позивача заявлено про понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн, на підтвердження чого надані наступні докази їх понесення: копія договору про надання правничої допомоги від 01.07.2024, ордер, акт прийому-передачі наданих послуг №1/02-08-2024 від 02.08.2024, рахунок №1/01-07-2024 від 01.07.2024, платіжна інструкція №205963186 від 01.07.2024 на суму 3000 грн, платіжна інструкція №207156613 від 12.07.2024 на суму 5000 грн.

Частиною 2 ст. 134 КАС України передбачено, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналіз вищезазначених положень КАС України дає підстави вважати, що розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі.

Положеннями ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічні правові позиції, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року по справі № 826/841/17 та від 19 вересня 2019 року по справі № 810/2760/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Досліджуючи надані представником позивача документи, судом встановлено, відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг, адвокатом надані послуги : 1) вивчення та аналіз документів клієнта, нормативно-правових актів, актуальної судової практики, консультація клієнта, формування правової позиції - 2000 грн, 2) підготовка та подання позовної заяви до суду по справі №400/6661/24 - 4000 грн, підготовка та подання відповіді на відзив по справі №400/6661/24 - 2000 грн.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст. 19, 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 8000 грн є цілком розумною та співмірною, виходячи з предмету розгляду даної справи, виконаних послуг.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відшкодування на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - Головного управління ПФУ в Донецькій області, в розмірі 6000 грн пропорційно частині задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (вул. Надії Алексєєнко, 106,м. Дніпро,Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н,490) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 25.06.2024 №14 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна,1, Миколаїв, 54008, ) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) період роботи з 29.09.1992 по 31.12.1998 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 13.06.1978, та призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 18.06.2024 року.

4. В задоволенні позову ОСОБА_1 в частині позовних вимог щодо зобов`язання зарахувати до страхового стажу у повному обсязі період роботи з 01.01.1999 по 15.01.2003, відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (вул. Надії Алексєєнко, 106,м. Дніпро,Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н,490) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) судові витрати в розмірі 6968,96 (шість тисяч дев`ятсот шістдесят вісім грн дев`яносто шість коп) гривень.

6. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Біоносенко

Рішення складено в повному обсязі 19.09.2024