Справа № 440/17671/23
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2024-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2024 р. Справа № 440/17671/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.02.2024, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава, по справі № 440/17671/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі-відповідач) , в якій просить:

-визнати протиправною бездіяльності щодо відмови у звільненні з лав ЗСУ;

-зобов`язати відповідача звільнити позивача з лав ЗСУ на підставі підпункту "в" пункту 2 частини 4 статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок та військову службу".

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.02.2024 у справі №440/17671/23 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що справа судом першої інстанції розглянута за правилами спрощеного провадження, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 листопада 2007 року Апеляційним судом Донецької області ОСОБА_1 засуджено за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ст. 70 КК України до 14 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

13 квітня 2016 року позивача умовно-достроково звільнено, невідбутий строк 2 роки 1 місяць 20 днів; станом на 15 листопада 2022 року гр. ОСОБА_1 у розшуку не перебуває. Зазначені обставини підтверджуються Витягом з інформаційно-аналітичної системи "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості" № ВР-000437355.

30 листопада 2022 року позивача призвано на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рапортом від 12 жовтня 2023 року позивач ініціював питання про його звільнення з військової служби на підставі підпункту "в" пункту 2 частини 4 статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок та військову службу" (у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання). В обґрунтування зазначеного рапорту посилався на те, що 21 листопада 2007 року набрав чинності вирок Апеляційного суду Донецької області, яким ОСОБА_1 засуджено за вчинення особливо тяжкого злочину до 14 років та 6 місяців позбавлення волі.

За результатами розгляду зазначеного рапорту відповідач листом від 27 жовтня 2023 року № 1843/19086 відмовив у задоволені рапорту та повідомив позивача про відсутність підстав для звільнення зі служби на підставі підпункту "в" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Незгода позивача з діями Військової частини НОМЕР_1 зумовила звернення до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вирок суду, на який посилається позивач, набрав законної сили до призову гр. ОСОБА_1 на військову службу та набуття останнім статусу військовослужбовця, та до початку проходження військової служби позивача було звільнено умовно-достроково, а тому зазначені обставини не є належною підставою для звільнення позивача зі служби за мобілізацією в Збройних Силах України за підпунктом "в" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який неодноразово продовжувався та діє станом на сьогоднішній день.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон № 2232-ХІІ.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За нормами частини другої статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Згідно частини шостої статті 2 Закону №2232-ХІІ видами військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Абзацом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до частини статті 39 Закону №2232-ХІІ призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

30 листопада 2022 року позивача призвано на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Матеріалами справи встановлено, що позивач подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту "в" пункту 2 частини 4 статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок та військову службу" у зв`язку з тим, що 21.11.2007 року Апеляційним судом Донецької області ОСОБА_1 засуджено за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ст. 70 КК України до 14 років 6 місяців позбавлення волі, тобто був засуджений за вчинення особливо тяжких злочинів.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до підпункту «в» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що підставою для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану є набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання.

Пунктом 12.11. розділу XII Інструкції Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за № 438/16454 (далі Інструкція) зазначено, що Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Згідно пункту 7 Додатку 19 до Інструкції визначено, що при звільнені військовослужбовця у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади подається, зокрема, копія рішення судових органів.

Однак, позивачем разом з рапортом про звільнення у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили не було подано копію рішення судового органу, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади.

Між тим, з Витягу з інформаційно-аналітичної системи "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості" № ВР-, що громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Андріївка, Україна на території України станом на 15.11.2022 в розшуку не перебуває та є особою, яку 21.11.2007 Апеляційним судом Донецької області засуджено за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ст. 70 КК України до 14 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнено 13.04.2016 умовно-достроково, невідбутий строк 2 роки 1 місяць 20 днів.

З викладених обставин вбачається, що станом на час призову позивача на військову службу під час мобілізації 30.11.2022 року, позивач вже відбув покарання, а тому підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту "в" пункту 2 частини 4 статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок та військову службу" у відповідача були відсутні.

Враховуючи те, що станом на дату звернення позивача разом з рапортом від 12.10.2023 р. позивачем не надано вирок суду, який набрав законної сили та яким ОСОБА_1 призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання та який, в свою чергу, підлягав виконанню на дату такого звернення в частині покарання щодо позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача не було підстав для задоволення рапорту позивача.

Крім того, колегія суддів зазначає, що сам по собі факт наявності вироку Апеляційного суду Донецької області від 21.11.2007 року про призначення покарання за яке позивача було вже звільнено 13.04.2016 умовно-достроково, не може бути підставою для застосування частини 4 пункту 2 (в) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», оскільки положення зазначеної норми пов`язують звільнення з військової служби через неможливість її продовження через застосування до військовослужбовця зазначеного покарання, а не формальну наявність вироку, як помилково вважає позивач.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вказані обставини свідчать про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби з підстав, визначених підпунктом «в» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За визначенням, наведеним у статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.02.2024 по справі № 440/17671/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді С.П. Жигилій Л.В. Любчич