Справа № 420/16547/24
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2024-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/16547/24

Перша інстанція: суддя Завальнюк І.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г.В.,

секретар Афанасенко Ю.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника Начальника гарнізону міста Одеси Оксенчук С.С.,

представника Житлової комісії Одеського гарнізону - Дегтярьова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2024 року у справі № 420/16547/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Начальника Одеського гарнізону (правонаступник - Начальник гарнізону міста Одеси) , Житлової комісії Одеського гарнізону про визнання протиправним пункту рішення,

ВСТАНОВИВ:

28.05.2024 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом, у якому просив:

- визнати незаконним та скасувати пункт Протоколу № 6 засідання житлової комісії Одеського гарнізону від 28.03.2024 року в частині визначення відсоткового розподілу житлових приміщень (квартир) в будинку АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати житлову комісію Одеського гарнізону переглянути визначення в пропорційному співвідношенні, залежно від кількості військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими житловими приміщеннями та шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, розподіл новонадходженого житла відповідно до пункту 1 розділу ІІІ Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 року № 380;

- визнати незаконними дії начальника Одеського гарнізону, які виразились у прийнятті рішення про затвердження пропозицій житлової комісії Одеського гарнізону щодо визначення відсоткового розподілу житлових приміщень (квартир) в будинку АДРЕСА_1 , оформлених протоколом № 6 засідання житлової комісії Одеського гарнізону від 28.03.2024;

- скасувати рішення начальника Одеського гарнізону про затвердження пропозицій житлової комісії Одеського гарнізону щодо визначення відсоткового розподілу житлових приміщень (квартир) в будинку АДРЕСА_1 , оформлених протоколом № 6 засідання житлової комісії Одеського гарнізону від 28.03.2024 .

Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 03.06.2024 позовну заяву прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі.

Разом із адміністративним позовом до суду першої інстанції від позивача надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову, в якій останній просить заборонити житловій комісії Одеської області вчиняти будь-які дії щодо розподілу в Одеському гарнізоні житлових приміщень (квартир) в будинку АДРЕСА_1 до завершення розгляду даної справи та набрання рішенням законної сили.

Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 11.06.2024 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення його позову до Начальника Одеського гарнізону, Житлової комісії Одеського гарнізону про визнання протиправним пункту рішення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання незаконними дій, скасування рішення - відмовив.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального на підставі чого просив його скасувати та постановити нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову задовольнити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції порушив вимоги п.3 ч.1. ст.248 КАС України, а саме у мотивувальній частині ухвали не зазначив мотивів, з яких суд дійшов висновків, що підстави забезпечення позову є оціночними та не вказав норму закону, якою керувався, постановляючи ухвалу;

- суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що відповідачі умисно перешкоджають апелянту в отриманні доказів по справі, що є додатковим аргументом для застосування судом заходів забезпечення позову.

Представник Начальника Одеського гарнізону (правонаступник - Начальник гарнізону міста Одеси) проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, надала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначила, що відповідно до визначеного Інструкцією № 380 (в редакцій наказу Міністерства оборони України від 19.06.2024 № 404, чинній з 24.07.2024) порядку та в межах визначених цією Інструкцією повноважень, прийняттю начальником гарнізону рішення та затвердженню розподілу жилих приміщень між військовими частинами з виданням про це відповідного наказу передує затвердження розподілу житла заступником Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків).

У відзиві представниця зазначила, що затверджений заступником Міністра оборони України розподіл житлових приміщень (квартир) в будинку АДРЕСА_1 до начальника Одеського гарнізону та в подальшому до начальника гарнізону міста Одеса не доводився. Про наявність такого розподілу не зазначає і позивач.

З огляду на наведене , ухвалення житловою комісією Одеського гарнізону пропозицій щодо визначення відсоткового розподілу житлових приміщень (квартир) в будинку АДРЕСА_1 , що оформлені протоколом № 6 засідання житлової комісії Одеського гарнізону від 28.03.2024, не створює правових наслідків для позивача.

За відсутності затвердженого заступником Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) розподілу житлових приміщень (квартир) в будинку АДРЕСА_1 , вимога позивача про забезпечення поданого ним позову шляхом заборони житловій комісії Одеського гарнізону вчиняти будь-які дії щодо розподілу в Одеському гарнізоні житлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 у контексті заявлених позивачем позовних вимог та їх обґрунтувань не є адекватною приписам Інструкції № 380 стосовно порядку розподілу житлових приміщень у Збройних Силах України та є передчасною.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлений позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає критеріям пропорційності та співмірності заходів забезпечення позову та принципам інституту забезпечення позову.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, вирішуючи питання щодо правильності застосування судом норм чинного законодавства, а також щодо обґрунтованості поданої апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

На підставі частин 1-2 статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами частини 1 статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Згідно з частиною 2 статті 151 КАС України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим позовним вимогам, безпосередньо пов`язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Відповідно частини 6 статті 154 КАС України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, суд, розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані заявником для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує дійсна і реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні, а також у очевидності ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

Також суд повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.

Слід зазначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову зазначив, що можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, тоді як суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому.

Отже суд першої інстанції, з огляду на предмет спору, виснував про непропорційність та неспівмірність заходів забезпечення позову, про які просить позивач, а отже й про відсутність підстав для їх застосування.

Водночас апелянт, обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, як у заяві так і у апеляційній скарзі акцентував увагу, що у випадку не вжиття судом заходів забезпечення позову, існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, а саме: незаконний розподіл житлових приміщень (квартир) в будинку АДРЕСА_1 , який призведе до непоправних наслідків для нього та інших осіб, що перебувають також у черзі на отримання житла для постійного проживання.

Колегія суддів зазначає, що, сама лише незгода позивача із діями суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними і зобов`язання вчинити певні дії ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 400/722/19.

Разом з тим, колегія суддів вважає такі доводи передчасними та такими, що підлягають дослідженню під час вирішення справи по суті судом першої інстанції.

Так, апеляційний суд зазначає, що жодних доказів того, що незаконний розподіл житлових приміщень (квартир) в будинку АДРЕСА_1 буде реалізований до вирішення даної справи чи/або взагалі буде реалізований, матеріали справи не містять, а до заяви про забезпечення позову не додано.

До того ж, представниця Начальника гарнізону міста Одеси під час судового розгляду зазначила, що за відсутності затвердженого заступником Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) розподілу житлових приміщень (квартир) в будинку АДРЕСА_1 , вимога позивача про забезпечення поданого ним позову шляхом заборони житловій комісії Одеського гарнізону вчиняти будь-які дії щодо розподілу в Одеському гарнізоні житлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 у контексті заявлених позивачем позовних вимог та їх обґрунтувань не є адекватною приписам Інструкції № 380 стосовно порядку розподілу житлових приміщень у Збройних Силах України та є передчасною.

При цьому, колегія суддів також зауважує на тому, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів акцентує свою увагу на тому, що правова оцінка позовним вимогам та доводам позивача судом першої інстанції не надавалась, позаяк станом на час вирішення питання про забезпечення позову судовий спір не вирішений по суті.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що заявником в заяві фактично викладено мотиви та доводи, які полягають у зобов`язанні відповідача вчинити певні дії, які відносяться до дискреції останнього, а більше з тим, вимоги щодо забезпечення позову виходять за межі позовних вимог, оскільки предметом позову є Протокол № 6 засідання житлової комісії Одеського гарнізону від 28.03.2024 року в частині визначення відсоткового розподілу житлових приміщень (квартир) в будинку АДРЕСА_1 , а не розподіл квартир в будинку АДРЕСА_1 , та які фактично судом першої інстанції не розглядалися по суті.

Так, здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції.

Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Суд апеляційної інстанції наголошує, що інститут забезпечення адміністративного позову дійсно є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Проте, сам по собі факт прийняття відповідачем рішення, яке ймовірно стосується прав та інтересів позивача, не може автоматично свідчити про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.

Колегія суддів вважає, що заявником не доведено, а судом апеляційної інстанцій не встановлено і не підтверджено, у передбаченому процесуальним законом порядку, наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову за заявою апелянта.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові від 22 грудня 2022 року у справі №640/31815/21 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

За даних обставин справи, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що подаючи заяву про забезпечення позову, ОСОБА_1 виходить з очевидних, на його думку, обставин протиправності рішень, які оскаржуються у справі № 420/16547/24, які, на думку колегії суддів, є передчасними, оскільки рішення по суті заявлених позовних вимог судом не приймалося. Водночас, заходи забезпечення позову, про які просить позивач, пов`язані з обставинами, які можуть виникнути вже після винесення оскаржуваних рішень відповідача, пов`язані з їх виконанням, не стосуються підстав, якими обґрунтований адміністративний позов, та є фактично похідними.

Підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Відповідно, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено існування обставин, визначених у статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, для вжиття судом заходів забезпечення позову.

Зазначені заявником обставини не можуть бути підставою для забезпечення адміністративного позову без наявності підстав, передбачених статтею 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

Сам собою факт прийняття відповідачем рішень, які стосуються прав та інтересів позивача не може автоматично свідчити про те, що такі рішення є очевидно протиправними і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.

Ці ж правові висновки знайшли своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 14.07.2021 по справі № 300/2540/19.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову.

З приводу інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 09.12.1994, статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 9,150,151, 241, 242, 243, 248, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2024 року у справі № 420/16547/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення 19 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді С.Д. Домусчі Г.В. Семенюк