Справа № 420/18800/24
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2024-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про визнання протиправним та скасування пункту наказу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд Визнати протиправним та скасувати п. 1 наказу начальника Військової академії (м. Одеса) (по стройовій частині) від 16 травня 2024 року № 150 в частині виключення позивача зі списків особового складу Військової академії (м. Одеса).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив службу у Військовій академії (м. Одеса) та наказом начальника Військової академії (м. Одеса) (по стройовій частині) від 22 квітня 2024 року № 125 позивача виключено зі списків особового складу. Вищезазначеним наказом позивачу було нараховано належні відповідно до законодавства виплати по звільненню, які він повинен був отримати, відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008, до свого виключення зі списків особового складу. Згоду на виключення позивача зі списків особового складу до проведення з ним розрахунків він не надавав. Однак, всупереч вказаному положенню Відповідачем було виключено позивача зі списків особового складу передчасно, до проведення повного розрахунку. Позивач вважає такі дії Відповідача, щодо видання наказу про його виключення зі списків особового до проведення з ним розрахунків без його згоди протиправним, а сам наказ незаконним. Лише 24.04.2024 року на картковий рахунок Позивача було зараховано суму у розмірі 908 888,43 грн. з приміткою (зарахування заробітної плати, виплата грошового забезпечення за квітень 2024 року). Але і ця сума не є повною. Як видно з витягу з наказу. серед визначених відповідачем безспірних виплат, є виплата за невикористане речове майно, відповідно до Постанови КМУ №178 у сумі 165 595 грн. 47 копійок. В той же час, станом на день подання цієї позовної заяви, визначена самим відповідачем безспірна сума грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 у сумі 165 595 грн. 47 коп. до цього часу залишається невиплаченою. Отже, виданий наказ №150 є протиправним та таким, що виданий з недотриманням п. 242 Положення №1153/2008, передчасно виключив позивача зі списків особового складу.

Ухвалою судді від 24.06.2024 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

10.07.2024 до суду від Військової академії (м. Одеса) надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що Позивач звернувся до суду із першим позовом 16.05.2024 року, а з другим аналогічним 15.06.2024 року. Предметом даних позовів є перевірка правомірності оскаржуваних наказів №150 та №125 в частині виключення позивача зі списків особового складу військової частини до проведення з ним остаточного розрахунку. Доводжу до відома суду, про те що 16.05.2024 року наказ начальника Військової академії (м.Одеса), а саме п.1 було змінено наказом №150 начальника Військової академії (м.Одеса) в наслідок чого , на даний час стосовно гр. ОСОБА_1 діє наказ №150 від 16.05.2024 року. Крім того, підставою для наказу №125 від 22.04.2024 року є витяг з наказу командувача Сухопутних військ Збройних сил України (по особовому складу) від 04.04.2024 року №317, який на даний час є діючим та керівним (позивачем не оскаржується), рапорт підполковника ОСОБА_1 про здачу справ та посади від 01.12.2023 р., обхідний лист, рапорт начальника факультету підготовки спеціалістів тилового забезпечення (вх. № 1/152/2/764 від 22.04.2024 р.) та ін., що на даний час не скасовані та не оскаржуються. Постановою Кабінету міністрів України від 12 травня 2023 року № 481, яка набрала чинності 20.05.2023 року, було постановлено: 1. Скасувати підпункт 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб (Офіційний вісник України, 2018 р., № 20, ст. 662). 2. Внести зміну до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (Офіційний вісник України, 2017 р., № 77, ст. 2374), виклавши абзац перший в такій редакції: 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.. 3. Установити, що видатки, пов`язані з виконанням пункту 2 цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб, передбачених у державному бюджеті на відповідний рік для утримання відповідних державних органів. Позивач був виключений зі списків особового складу академії, з усіх видів забезпечення, Наказом №125 начальника Військової академії (м. Одеса) від 22.04.2024 року, - у зв`язку вибуттям до нового місця проходження служби. Зазначеним Наказом позивачу визначено вислугу років та зобов`язано здійснити усі виплати щодо грошового забезпечення, премій, надбавок, компенсацій, грошову допомогу на оздоровлення, на вирішення соціально-побутових проблем, одноразову грошову допомогу при звільненні. Отже, предметом розгляду позивач визначив підстави п.1 наказу №150, якій вимагає визнати незаконним та скасувати. Таким чином, з боку Військової академії (м. Одеса) будь яких порушень допущено не було, а предмету спору на даний час не існує.

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Військовій академії (м. Одеса) та наказом начальника Військової академії (м.Одеса) (по стройовій частині) від 22 квітня 2024 року № 125 позивача виключено зі списків особового складу.

Вищезазначеним наказом позивачу було нараховано належні відповідно до законодавства виплати по звільненню, які він повинен був отримати, відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008, до свого виключення зі списків особового складу.

24.04.2024 на картковий рахунок позивача було зараховано суму у розмірі 908 888,43 грн. з приміткою (зарахування заробітної плати, виплата грошового забезпечення за квітень 2024 року).

Згідно витягу з наказу серед визначених Відповідачем безспірних виплат є виплата за невикористане речове майно відповідно до Постанови КМУ №178 у сумі 165 595 грн. 47 копійок.

Позивач, вважаючи передчасним виключення його зі списків частини, звернувся з позовом по справі №420/15084/24, в якому просив визнати протиправним та скасувати п. 1 наказу начальника Військової академії (м.Одеса) (по стройовій частині) від 22 квітня 2024 року №125 в частині виключення позивача зі списків особового складу Військової академії (м.Одеса).

Також відповідно зазначеного наказу Відповідач нарахував грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2024 рік (12 днів), в той час як позивач розраховував на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2024 рік у кількості 45 днів.

Надалі позивач звернувся з позовом по справі №420/15096/24, в якому просив визнати дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2024 рік тривалістю 12 календарних днів протиправними; зобов`язати відповідача донарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2024 рік тривалістю 45 календарних днів, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, з урахуванням раніше виплачених сум.

16.05.2024 наказ начальника Військової академії (м. Одеса) №125 від 22.04.2024, а саме п.1 було змінено наказом №150 начальника Військової академії (м. Одеса), доповнивши його зміст пунктом про виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

На підставі цього наказу 25.05.2024 позивачу проводиться доплата за дні невикористаної відпустки у 2024 році у сумі 57 753,28 грн

Позивач, зважаючи на те, що станом на день подання цієї позовної заяви, визначена самим відповідачем безспірна сума грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 у сумі 165 595 грн. 47 коп. залишається невиплаченою, звернувся до суду із даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 1 ст.19 вищезазначеного визначено загальні умови укладення контракту на проходження військової служби та встановлено, що військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Відповідно до абз. «а» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації): а) у зв`язку із закінченням строку контракту.

Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) військовослужбовець не виключається та контракт не припиняється (не розривається) у разі: перебування на лікуванні; захоплення в полон або заручником, а також інтернування у нейтральну державу; безвісної відсутності - до визнання його в установленому порядку безвісно відсутнім або оголошення померлим; настання інших випадків, визначених законодавством.

Згідно з ч.7 ст.26 вищезазначеного закону, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженим Указом Президента України 10.12.2008р. №1153/2008 (надалі Положення №1153/2008), визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Згідно з пп.1 п.225 розділу XII Положення № 1153/2008, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється у мирний час та під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 1 частини четвертої, пунктами 1, 2 частини п`ятої, пунктами 1, 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у військових званнях до полковника (капітана 1 рангу) включно за всіма підставами, крім військовослужбовців, які обіймають посади номенклатури призначення Міністра оборони України, - Головнокомандувачем Збройних Сил України та командиром військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до п.242 Положення №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

22.04.2024 позивача виключено зі списків особового складу Військової академії (м. Одеса) та всіх видів забезпечення, а через два дні 24.04.2024 на картковий рахунок позивача було зараховано суму у розмірі 908 888,43 грн. з приміткою (зарахування заробітної плати, виплата грошового забезпечення за квітень 2024 року). Надалі 12.07.2024 на картковий рахунок позивача відповідачем переведено 138230,11 грн виплату щодо компенсації за неотримане речове майно за липень 2024 р.

Оскільки з позивачем не проведено остаточний розрахунок, а саме не виплачено виплату за невикористане речове майно відповідно до Постанови КМУ №178 у сумі 165 595 грн. 47 копійок, позивач вважає його виключення зі списків особового складу передчасним.

Вирішуючи спір, суд враховує, що чинними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненим військовослужбовцем, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Разом з тим, приписами ст.116 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Наведені вище норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, слід застосовувати норми ст.116 та ст.117 КЗпП України як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби.

Дана правова позиція викладена у відповідності до постанови Верховного Суду від 24.12.2020р. у справі № 340/401/20.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст.117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Даний правовий висновок викладено у відповідності до постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 р. у справі №810/451/17.

При цьому суд враховує, що 12.07.2024 на картковий рахунок позивача відповідачем переведено 138230,11 грн виплату щодо компенсації за неотримане речове майно за липень 2024 р.

Таким чином, порушене право позивача підлягає поновлення шляхом присудження (у відповідному судовому процесі) йому компенсації, передбаченої ст.ст.116, 117 КЗпП України, у вигляді зобов`язання відповідача сплатити грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі середнього грошового забезпечення, а не шляхом поновлення у списках особового складу Військової академії (м. Одеса), про що просить позивач в цьому позові.

Скасування ж пункту п. 1 наказу начальника Військової академії (м. Одеса) (по стройовій частині) від 16 травня 2024 року № 150 (яким п. 1 наказу від 22.04.2024 № 125 викладено в новій редакції, з урахуванням виправлення грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2024 рік) в частині виключення позивача зі списків особового складу Військової академії (м. Одеса) жодним чином не сприятиме поновленню прав позивача на своєчасний розрахунок при звільненні. Натомість скасування цього пункту утворить ситуацію правової невизначеності в частині останнього дня служби позивача (який (22.04.20243) за обставин справи не є спірним і цей спір не пов`язаний з поновленням позивача на службі), за умови звільнення позивача зі служби наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 04.04.2024 № 317 у відставку за станом здоров`я.

З`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів (доводів) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивач в ході судового розгляду справи не доведено ґрунтовності пред`явлених вимог.

В той же час, згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі Голдер проти Сполученого Королівства, згідно з якою саме небезпідставність доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.

Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести "небезпідставність" своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової академії (м. Одеса) (65009, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10, ) про визнання протиправним та скасування пункту наказу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.