Справа № 600/3591/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

19 вересня 2024 р. м. Чернівці Справа №600/3591/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність посадових осіб військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення у повному обсязі за період з липня 2022 року по червень 2023 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення у повному обсязі за період з липня 2022 року по червень 2023 року.

Позов обґрунтовано тим, що позивач не погоджується із сумами грошового забезпечення, виплаченими йому у період з липня 2022 року по червень 2023 року, та вважає, що щомісячне грошове забезпечення за період з липня 2022 року по червень 2023 року виплачено з порушенням вимог Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року №260.

Ухвалою суду від 16 серпня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строк для подання заяв по суті справи.

Ухвалою суду від 09 вересня 2024 року клопотання військової частини НОМЕР_1 про залишення позову без розгляду задоволено частково. Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня отримання цієї ухвали шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та доказів поважності причин його пропуску. Роз`яснено, що в разі невиконання вимог ухвали і не усунення недоліків у вказаний строк позовна заява буде залишена без розгляду. В задоволенні іншої частини клопотання військової частини НОМЕР_1 про залишення позову без розгляду відмовлено.

Представником позивача адвокатом Карякою А.І., яка представляє інтереси ОСОБА_2 на підставі ордера серії СЕ №1315851 від 09 вересня 2024 року, подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, в якій вказано про отримання нею та позивачем вказаної вище ухвали 12 вересня 2024 року, а тому вважає, що строк для усунення недоліків позовної заяви закінчується 17 вересня 2024 року.

У поданій заяві представник позивача висловлює незгоду з висновками ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року про пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду. Так, на думку позивача, він не міг пропустити строк звернення до адміністративного суду, оскільки спірні відносини виникли з 01 липня 2022 року, коли діяла редакція частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, якою строк звернення до суду не обмежувався, при цьому у вересні 2024 року Пленумом Верховного Суду прийнято рішення про звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо конституційності положень статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яка діє з 19 липня 2022 року і якою встановлено тримісячний строк для звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні. Крім цього вказано, що позивач не отримував відповіді від відповідача щодо причин та сум не нарахувань грошового забезпечення. Отримана відповідь від 05 вересня 2023 року не містить конкретних розрахунків, періодів, причин та суми не нарахування та не виплати позивачу грошового забезпечення. Вказано, що позивач досі не має розрахунків сум грошового забезпечення за спірний період, при цьому попереднім представником позивача подавались адвокатські запити військовій частині НОМЕР_1 , відповіді на які не надійшли.

Разом з тим, як вбачається зі змісту поданої представником позивача заяви, у такій не наведено жодних причин, які унеможливлювали звернення позивача до суду у встановлений законом строк, про який вказано судом в ухвалі від 09 вересня 2024 року.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне зазначити таке.

Строки звернення до адміністративного суду встановлені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, положення наведеної норми допускають при вирішенні справ в порядку адміністративного судочинства застосування строків, визначених не тільки Кодексом адміністративного судочинства України, а й іншими законами.

При цьому положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівника.

Згідно з частиною 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Тобто, до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками.

При цьому під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу законів про працю України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

19.07.2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ), згідно з яким, частина перша і друга статті 233 КЗпП України діють у новій редакції. Зокрема, відповідно до статті 233 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач не погоджується із сумами грошового забезпечення, виплаченими йому у період з липня 2022 року по червень 2023 року, та вважає, що щомісячне грошове забезпечення за період з липня 2022 року по червень 2023 року виплачено з порушенням вимог Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року №260.

Тобто, у вказаний вище період (липень 2022 року-червень 2023 року) та на момент звернення позивача до суду із цим позовом діяла редакція частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка передбачала, що у справах про виплату всіх належних працівнику сум встановлено тримісячний строк звернення до суду.

З огляду на викладене, оскільки позивач про порушення свого права, на захист якого подано цей позов, повинен був дізнатися у червні 2023 року, то, враховуючи чинну станом червень 2023 року редакцію частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, він мав звернутись до суду з цим позовом по вересень 2023 року включно.

Однак з даним позовом позивач звернувся до суду лише 09 серпня 2024 року (згідно відбитку штемпеля на конверті та відомостей про трекінг поштового відправлення Укрпошти), тобто із значним пропуском тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України.

Крім цього, суд звертає увагу і на те, що згідно змісту позову та наявних у справі матеріалів, позивач через свого представника звертався до відповідача з проханням надати інформацію про підстави невиплати у повному обсязі ОСОБА_1 грошового забезпечення.

Листом від 05 вересня 2023 року військова частина НОМЕР_1 повідомила представника позивача про відсутність правових підстав для виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення, оскільки виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, щодо яких відповідно до Кримінального процесуального кодексу України застосовано запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою чи домашнього арешту (цілодобово), призупиняється з дня взяття під варту або направлення на цілодобовий домашній арешт до дня повернення до виконання службових обов`язків за посадою.

Отже, про підстави невиплати у повному обсязі ОСОБА_1 грошового забезпечення останній дізнався у вересні 2023 року.

Відтак, навіть якщо у даних спірних відносинах строк звернення до суду обраховувати з вересня 2023 року (часу повідомлення позивача та його представника про виплату належних позивачу сум грошового забезпечення та про підстави не виплати позивачу грошового забезпечення з липня 2022 року по червень 2023 року), то строк звернення до суду з цим позовом тривав по грудень 2023 року.

Однак, подавши цей позов до суду лише 09 серпня 2024 року, позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що даний позов подано до адміністративного суду з пропуском строку звернення до суду.

Водночас у поданій представником позивача заяві про усунення недоліків не наведено жодної причини пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

Фактично ж, подана заява зводиться до незгоди представника позивача з указаними вище висновками суду, які викладені в ухвалі від 09 вересня 2024 року.

Стосовно посилань представника позивача на те, що в межах даних спірних відносин підлягає застосуванню редакція частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, якою не обмежувався строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, то такі суперечать висновкам суду, викладеним в ухвалі від 09 вересня 2024 року.

До того ж суд звертає увагу і на таке.

Згідно з інформацією із системи «Діловодство спеціалізованого суду» встановлено, що в листопаді 2023 року ОСОБА_1 звертався до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність посадових осіб військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з липня 2022 року по червень 2023 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення в повному обсязі за період з липня 2022 року по червень 2023 року.

Ухвалою суду від 14 листопада 2023 року позовну заяву залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків - десять днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом із доказами поважності причин їх пропуску.

Так, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначалось, що для даного спору встановлено місячний строк на звернення до суду, який визначений ч.5 ст.122 КАС України, та який, як передбачають положення ст.122 КАС України, якщо не встановлено інше обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року (справа №600/7187/23-а) позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії повернуто позивачу.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року змінено з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 січня 2024 року. В іншій частині ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року залишено без змін.

У названій вище постанові судом апеляційної інстанції зазначено, що з 19.07.2022р. трудовим законодавством змінено правове регулювання строку звернення з позовом до суду щодо стягнення належної заробітної плати, а саме встановлено тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30.06.2023. Відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, було з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651.

Отже, враховуючи приписи пункту 1 Розділу ХІХ «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України та постанову Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 останнім днем строку для звернення з позовом до суду було 30.09.2023.

Вказане вище додатково свідчить про помилковість тверджень позивача про те, що в даних спірних відносинах підлягають застосуванню положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції, які діяла до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» і які передбачали, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Твердження представника позивача про те, що 06 вересня 2024 року Пленум Верховного Суду звернувся до Конституційного Суду України з поданням щодо конституційності положень статті 233 Кодексу законів про працю України, суд оцінює критично, оскільки факт звернення суб`єкта права на конституційне подання до Конституційного Суду України з поданням щодо конституційності певних положень законодавства не свідчить про визнання їх такими, що не відповідають Конституції України.

Натомість суд зауважує, що відповідно до статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, неконституційність законів, інших актів або їх окремих положень визнається рішенням Конституційного Суду України, а тому оскільки положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України наразі є чинними та не визнавались неконституційними (відповідне рішення Конституційного Суду України станом на день постановлення цієї ухвали відсутнє), у суду відсутні підстави для їх незастосування у даних спірних відносинах.

До того ж, факт звернення Пленуму Верховного Суду до Конституційного Суду України з поданням щодо конституційності положень статті 233 Кодексу законів про працю України мав місце уже після виникнення спірних відносин у цій справі і спливу строку звернення до суду з цим позовом.

Стосовно посилань представника позивача на те, що факт отримання листа військової частини НОМЕР_1 від 05 вересня 2023 року не може вважатися моментом, коли позивач дізнався про порушення своїх прав, оскільки в названому листі відсутні відомості про конкретні розрахунки, періоди, причини та суми не нарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення суд зазначає таке.

Матеріалами справи підтверджується, що 24 серпня 2023 року адвокатом Куліковим Г.І. було подано в інтересах ОСОБА_1 адвокатський запит, в якому він просив надати інформацію про підстави виплати не в повному обсязі грошового забезпечення старшому лейтенанту ОСОБА_1 та повідомити про заходи усунення порушеного права на оплату праці ОСОБА_1 і строки отримання ним грошового забезпечення у повному обсязі.

Тобто, як свідчить зміст указаного вище адвокатського запиту, метою його подання було з`ясування підстав не виплати у повному обсязі ОСОБА_1 грошового забезпечення і за результатами розгляду такого адвокатського запиту військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь від 05 вересня 2023 року про відсутність правових підстав для виплати позивачу грошового забезпечення за спірний період (липень 2022 року-серпень 2023 року).

Натомість у названому адвокатському запиті не містилось прохання надати конкретні розрахунки, періоди, причини та суми не нарахування та не виплати позивачу грошового забезпечення, що свідчить про помилковість тверджень представника позивача про те, що у зв`язку з відсутністю такої інформації у листі від 05 вересня 2023 року факт отримання такого листа не може вважатись моментом, з якого позивач дізнався про порушення своїх прав.

Крім цього, як встановлено судом із системи «Діловодство спеціалізованого суду», до матеріалів позовної заяви в адміністративній справі №600/7187/23-а було додано адвокатський запит від 24 серпня 2023 року та лист військової частини НОМЕР_1 від 05 вересня 2023 року, на які позивач також посилався в обґрунтування позову.

Вказане, на переконання суду, свідчить про те, що позивач не міг не дізнатися про підстави невиплати йому повного грошового забезпечення та, відповідно, порушення своїх прав, з вересня 2023 року.

Стосовно посилань у заяві про усунення недоліків про те, що позивач досі не має розрахунку його грошового забезпечення із зазначенням періодів, підстав та сум нарахування, оскільки відповідач ухиляється від надання такої інформації, то вказані обставини не змінюють моменту, з якого позивач дізнався про порушення своїх прав, на захист яких поданий цей позов.

До того ж, адвокатські запити від 15 січня 2024 року та 19 липня 2024 року не містять прохання про надання інформації, отримання якої, на думку представника позивача, і буде вважатися моментом, коли позивач дізнався про порушення своїх прав.

Наведене вище у своїй сукупності свідчить про те, що доводи поданої заяви зводяться до висновку про не пропущення позивачем строку звернення до суду з цим позовом, однак такі жодним чином не стосуються саме причин, у зв`язку з якими позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду з цим позовом, про що указано і судом апеляційної інстанції у справі №600/7187/23-а.

Вказане, на переконання суду, свідчить про невиконання позивачем вимог ухвали суду від 09 вересня 2024 року та не усунення недоліків позову.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Оскільки після відкриття провадження у справі судом встановлено факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з цим позовом і у заяві про усунення недоліків, поданої на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху, не наведено жодних причин пропуску строку звернення до суду, то суд приходить до висновку про наявність правових підстав для залишення даної позовної заяви без розгляду.

Керуючись статтями 122, 123, 171, 240, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у задоволенні заяви представника позивача про усунення недоліків.

2. Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії залишити без розгляду.

3. Роз`яснити, що особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. Апеляційну скаргу на дану ухвалу може бути подано до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя О.П. Лелюк