Справа № 320/25140/23
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2024-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 вересня 2024 року

м. Київ

справа №320/25140/23

адміністративне провадження № К/990/33643/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білак М.В.,

суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

перевіривши касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2024 року у справі №320/25140/23 позовом Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від імені якого діє відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» до Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від імені якого діє відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» звернулося до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у якому просило:

- визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не вчинення дій з метою повернення Державному підприємству «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» сплаченої суми виконавчого збору у розмірі 126655,00 грн, стягнутого відповідно до постанови про стягнення виконавчого збору №70815205 від 23 січня 2023 року;

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підготувати та направити до органу Казначейства подання щодо повернення Державному підприємству «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» 126 655,00 грн, стягнутого відповідно до постанови про стягнення виконавчого збору № 70815205 від 23 січня 2023 року.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2024 року, позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не вчинення дій з метою повернення Державному підприємству «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» сплаченої суми виконавчого збору у розмірі 126 655,00 грн, стягнутого відповідно до постанови про стягнення виконавчого збору №70815205 від 23 січня 2023 року.

Зобов`язано Відділ примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підготувати та направити до органу Казначейства подання щодо повернення Державному підприємству «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» 126 655,00 грн, стягнутого відповідно до постанови про стягнення виконавчого збору №70815205 від 23 січня 2023 року.

30 серпня 2024 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга скаргу Міністерства юстиції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2024 року у справі № 320/25140/23. Заявник, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і стаття 13 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Стаття 287 КАС України регулює особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Водночас, відповідно до частини третьої статті 333 КАС України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Заявлені позивачем позовні вимоги у цій справі дають підстави для висновку про те, що спір виник у відносинах з приводу оскарження бездіяльності органу державної виконавчої служби.

За такого правового врегулювання та обставин справи, оскарження рішення суду апеляційної інстанції в касаційному порядку можливе лише у випадку, якщо розгляд такої скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм.

Суд звертає увагу заявника, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Оскаржуючи судові рішення у справі щодо визнання протиправною бездіяльність органу державної виконавчої служби, особливості провадження якої регулюються статтею 287 КАС України, заявник касаційної скарги не наводить належних доводів та обґрунтувань, що ця касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Як слідує зі змісту касаційної скарги, заявник мотивує свою касаційну скаргу тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені на підставі неповного та без всебічного з`ясування обставин. Однак в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин заявником не обґрунтовано.

При цьому Верховний Суд зазначає, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, виходили із того, що оскільки надмірно стягнуті кошти є виконавчим збором у відповідному виконавчому провадженні, а Відділ примусового виконання рішень Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є органом, що реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів, а тому саме на відповідача покладено обов`язок здійснювати контроль за справлянням спірних коштів до державного бюджету.

Зокрема, судами зазначено, що пунктом 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України 03 вересня 2013 року №788, визначено, що повернення цих коштів здійснюють органи казначейства, але на підставі подання органів, що контролюють справляння коштів.

Міністерство юстиції є органом, який відповідно до підпункту 1 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2011 року №106 Деякі питання ведення обліку податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету зобов`язаний забезпечувати відповідно до законодавства здійснення постійного контролю за правильністю та своєчасністю надходження до державного та місцевих бюджетів податків, зборів, платежів та інших доходів згідно з переліком, а також ведення обліку таких платежів у розрізі платників з метою забезпечення повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів.

Отже, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, тобто органу державної виконавчої служби разом із заявою про повернення коштів з бюджету.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є найвищим судом у системі судоустрою України, забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначений процесуальним законом.

Суд враховує положення, що містяться в Рекомендаціях № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження.

Відповідно до частини "с" статті 7 вказаних Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону; вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовної практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Проаналізувавши встановлені судами обставини справи, предмет спору та обраний заявником касаційної скарги спосіб захисту його прав, доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що заявником не доведено, а судом не встановлено, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду цієї касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики у цій категорії адміністративних справ.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Отже, підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтею 333 КАС України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2024 року у справі №320/25140/23 позовом Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від імені якого діє відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» до Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді М.В. Білак

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко