Справа № 120/6085/24
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

19 вересня 2024 р. Справа № 120/6085/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Руслани Миколаївни, розглянувши письмово заяву про залишення позовної заяви без розгляду в справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою від 14.05.2024 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Установлено строк для подання заяв по суті.

У строк встановлений судом відповідач подав відзив на позовну заяву. Одночасно із відзивом відповідач подав заяву про залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду. В обґрунтування своїх доводів відповідач вказує, що на момент пред`явлення позивачем цього позову частиною другою статті 233 КЗпП України встановлювався тримісячний строк звернення до суду, який слід обчислювати з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Відповідач зазначив, що позивач 22.12.2023 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 22.12.2023 № 240 виключений зі списків військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення у зв`язку з вибуттям до нового місця служби.

На думку відповідача про порушення свого права на виплату сум грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року позивач дізнався ще 22.12.2023. Натомість з цим позовом позивач звернувся до суду лише 09.05.2024, тобто з пропущенням строку звернення до адміністративного суду.

Відтак, на думку відповідача, вказаний позов слід залишити без розгляду.

Ухвалою суду від 24.05.2024 позивачу надано 7-денний строк, з дня вручення (отримання) копії ухвали, для висловлення (письмово) своїх доводів, міркувань або заперечень щодо поданого відповідачем клопотання про залишення позову без розгляду.

31.05.2024 позивач подав заперечення на клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, у яких вказав, що письмове повідомлення про суми грошового забезпечення, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, останній отримав 02.05.2024 листом відповідача від 25.04.2024 № 809/114/5/299, тому, вважає, що процесуальні строки, визначені ч. 2 ст. 233 КЗпП України ним дотримано.

Також позивач зазначив, що з 25.02.2023 проходив тривале стаціонарне лікування, багаторазово змінював лікарські заклади та об`єктивно не мав можливості досліджувати питання правомірності дій відповідача в частині нарахування грошового забезпечення.

Вирішуючи подану відповідачем заяву, суд виходить з наступного.

Так, у позовній заяві позивач вказує на протиправну бездіяльністю відповідача щодо проведення з 29.01.2020 по 22.12.2023 перерахунку розміру грошового забезпечення, виходячи з посадового окладу та окладу за військове звання, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704.

Згідно з частиною 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частини п`ята указаної статті Кодексу).

Натомість ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022) встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013. Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям "грошова винагорода", "одноразова грошова допомога при звільненні" та "оплата праці" і "заробітна плата", які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

У цьому контексті суд вказує, що перебування особи на публічній службі, у тому числі військовій службі, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

Водночас, в аспекті спірних правовідносин поняття "грошове забезпечення" і "заробітна плата", які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними. Рівнозначність цих понять обумовлена наявністю у сторін прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків та врегульоване спеціальними законами: Законом України "Про оплату праці", КЗпП України, а також іншими підзаконними нормативними актами.

Разом з тим, ч. 2 ст. 233 КЗпП України в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Суд встановив, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 22.12.2023 № 240 позивач виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Однак, наказ про звільнення не може вважатися повідомленням про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, оскільки не містить сум нарахованого та виплаченого позивачу грошового забезпечення при звільненні.

19.01.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо надання інформацію про розміри нарахованого та виплаченого йому грошового забезпечення за період проходження військової служби.

Однак, відповідач відповіді не надав.

Тому, позивач 02.04.2024 повторно звернувся до відповідача із заявою.

Відповідач листом від 25.04.2024 № 809/114/5/299 повідомив позивача про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення за період з 01.01.2018 по 22.12.2023.

Відтак, матеріали справи не містять доказів, що під час звільнення позивача з військової служби позивачу було вручено письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Викладене в сукупності свідчить, що звернення позивача 09.05.2024 до суду з даним позовом відбулося в межах передбаченого статтею 233 КЗпП України трьохмісячного строку.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивачем не пропущено визначений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду, у зв`язку із чим в задоволенні заяви відповідача про залишення позову без розгляду слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 240, 248, 256 КАС України, -

УХВАЛИВ:

В задоволені заяви військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна