Справа № 420/17983/24
Суддя: Левчук О.А.
Дата ухвалення: 2024-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левчук О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з даним позовом до суду та просить суд визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 ; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити з військової служби ОСОБА_1 на підставі абзацу 11 пп. г п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу в редакції від 04.05.2024 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно з абзацом 11 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Він самостійно виховує дитину до 18 років: доньку ОСОБА_2 , та на підтвердження вказаного факту позивач надав відповідачу відповідні документи, які у сукупності підтверджують факт самостійного виховання неповнолітньої доньки. Разом з тим, відповідач не навів жодного посилання на будь який нормативно-правовий акт, під час формування своєї позиції відносно документів, необхідних для підтвердження факту самостійного виховання дитини, які позивач на думку відповідача не подав та не вказав якими нормативно-правовими актами подання таких документів передбачене. При цьому, оскільки рапорт на звільнення було подано 13.05.2024 року, то застосовуватись до цих спірних правовідносин повинні норми які діяли на момент подання такого рапорту тобто станом на 13.05.2024 року.

Від представника Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову та вказує, що розглянувши рапорт позивача та додані документи, уважно вивчивши їх та надавши правову оцінку, відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби, про що надав вмотивовану відповідь листом від 16.05.2024 № 4/251. Визначальним у цій підставі є факт самостійного виховання військовослужбовцем дитини, якій не виповнилося 18 років, і позивач в обґрунтування нібито наявності такого факту додав до рапорту від 13.05.2024 наступні документи: - довідка від 09.05.2024 № 172, видана Овідіопольським ліцеєм імені Т.Шевченка про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у вказаному закладі; - характеристика ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видана Овідіопольським ліцеєм імені Т.Шевченка; - пояснення ОСОБА_3 від 29.04.2024; - пояснення ОСОБА_4 від 30.04.2024. Більше жодних документів до рапорту, зокрема тих, що підтверджують наведені у ньому факти та обставини, не було додано. Так, позивач до рапорту не додав копії паспорту, ІПН, свідоцтва про народження дитини, свідоцтва про шлюб або рішення про розірвання шлюбу, свідоцтва про смерть матері дитини, судових рішень про визначення місця проживання дитини, визнання матері недієздатною чи обмежено дієздатною, або особою, що сама потребує постійного стороннього догляду, оголошення її безвісти зниклою або померлою. Наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009 № 170 затверджена Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Інструкція №170), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до пункту 14.10 Інструкції № 170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення. Заявляючи у позовній заяві про те, що на підтвердження факту самостійного виховання дитини відповідачеві надаються певні документи, позивач маніпулює та намагається ввести суд в оману, оскільки зазначені документи були додані вже до позовної заяви, а рапорт, поданий до військової частини НОМЕР_1 , ні оригіналів, ні засвідчених копій таких документів не містив. Тобто позивач, подаючи рапорт про звільнення з військової служби, навіть не надав свідоцтво про народження дитини юридичне підтвердження того факту, що він взагалі має дитину. Викладене підтверджується засвідченою копією рапорту позивача із вхідною печаткою, на які наявна дата і номер реєстрації 13.05.2024 № 4/424. В цій же печатці зазначена кількість аркушів поданих матеріалів 7 (сім): 3 (три) аркуші рапорт та 4 (чотири) аркуші додані документи, зазначені вище. Про вказані недоліки позивачеві було зазначено у листі-відмові від 16.05.2024 № 4/251, при цьому запропоновано у випадку повторного звернення додати документи, що підтверджують юридичні факти, на які він посилався у рапорті. Позивач намагається обґрунтовувати нібито незаконність відмови відповідачем у звільненні з військової служби за допомогою доказів, які не входять до предмету оскарження. Так, документи, додані до позовної заяви, є новими для спірних правовідносин і не фігурували під час розгляду рапорту. Позивачеві було повідомлено, що за наявних обставин належним підтвердженням факту самостійного виховання батьком дитини віком до 18 років може бути: 1) свідоцтво про народження дитини; 2) свідоцтво про смерть матері дитини; 3) рішення суду про позбавлення матері батьківських прав або про визнання матері безвісти відсутньою або про оголошення матері померлою чи недієздатною або обмежено дієздатною особою. Обов`язок обох батьків виховувати та утримувати дитину передбачений чинним законодавством. При цьому, розірвання шлюбу, проживання матері окремо тощо не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов`язку та не позбавляє права брати особисту участь у вихованні дитини.

Позивачем до суду надано відповідь на відзив, в якій позивач вказав, що ним було подано весь належний комплект документів, саме в тій редакції та в тому обсязі який був доданий до позовної заяви. При цьому, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері(батька) є виховання та утримування дитини без участі батька. Поняття самостійне виховання дитини, не одне й те саме що позбавлення батьківських прав одного із батьків. Законодавець закладаючи такий термін як самостійне виховання дитини в спеціальний закон яким регулюються умови звільнення з військової служби, чітко надає можливість звільнитись саме тим батькам які фактично самостійно виховують дитину внаслідок певних обставин, при цьому другий з батьків не позбавлений батьківських прав, та при цьому має можливість у часі, потім приєднатись до такого виховання. Тобто мова саме не про абсолют самостійності, тобто не про виховання самостійно дитини назавжди, тут мова про такі обставини в конкретний момент часу які унеможливлюють виконання обов`язків служби внаслідок того що дитина потребує виховання.

Представником відповідача до суду надано заперечення, в яких представник відповідача підтримав позицію, викладену у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою суду від 17 червня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходи військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія 3 автомобільного відділення 2 автомобільного взводу автомобільної роти (а.с. 65).

13 травня 2024 року ОСОБА_1 подав рапорт, в якому просив звільнити його зі служби у зв`язку з сімейними обставинами відповідно до абзацу 11 пп. г п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (а.с. 69-75).

16 травня 2024 року Військовою частиною НОМЕР_1 листом № 4/251 надано відповідь на рапорт від 13.05.2024 року та повідомлено про відмову у звільненні з військової служби (а.с. 15-17, 66-68).

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 з 5:30 24 лютого 2022 року введений воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації.

Згідно ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» видам військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до абзацу 11 підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Станом на дату розгляду справи, до вказаної норми внесено зміни та відповідно до підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 вказаного Закону військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно частини дванадцятою цієї статті військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Так, листом від 16.05.2024 року № 4/251 Військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь на рапорт від 13.05.2024 року та повідомлено зокрема, що у рапорті міститься посилання на дві різні норми, що визначають підстави для звільнення з військової служби за сімейними обставинами. Під час вивчення рапорту і доданих документів враховані наступні документи: довідка від 09.05.2024 № 172, видана Овідіопольським ліцеєм імені Т.Шевченка про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у вказаному закладі; характеристика ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видана Овідіопольським ліцеєм імені Т.Шевченка; пояснення ОСОБА_3 від 29.04.2024; пояснення ОСОБА_4 від 30.04.2024. Більше жодних документів до рапорту, зокрема тих, що підтверджують наведені в ньому факти та обставини, не додано. Так, матеріали, додані до рапорту, не містять копії паспорта, ІПН, свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб або рішення про розірвання шлюбу, свідоцтва про смерть матері дитини, судових рішень про визначення місця проживання дитини, визначення матері недієздатною чи обмеженою дієздатною, або особовою, що сама потребує постійного стороннього догляду, оголошення ї безвісти зниклою або померлою. Таким чином, відсутня можливість установити необхідні ідентифікаційні зв`язку та юридичні факти на які містить посилання рапорт. Також, по суті рапорту проінформовано, що додані до рапорту документи не підтверджують факт самостійного виховання дитини віком до 18 років, оскільки вони не містять належних доказів про усунення матері дитини від виховання ОСОБА_2 або неможливість здійснення нею такого виховання. В силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішення суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу можливості користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Повідомлено, що за наявних обставин належним підтвердженням факту самостійного виховання батьком дитини віком до 18 років обов`язково має бути свідоцтво про народження дитини, а також один із таких документів: свідоцтво про смерть матері дитини; рішення суду про: позбавлення батьківських прав, про визнання матері безвісти зниклою/відсутньою, про оголошення матері померлою, про самостійне виховання та утримання дитини, або визначення матері дитини недієздатною або обмежено дієздатною особою (до 18.05.2024); документ на підтвердження відбування матері покарання у місцях позбавлення волі. Таким чином, для вирішення порушеного питання необхідно документальне підтвердження правовідносин, вказаних у рапорті. Сімейним кодексом України чітко передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Факт умисного усунення батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Таким чином, відмовлено у звільненні з військової служби. Крім того, у випадку повторного звернення з того самого питання рекомендується, окрім поданих документів, додати засвідчені належним чином копії документів, зазначених вище (а.с. 66-68).

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що ним надано відповідачу відповідні документи, які у сукупності підтверджують факт самостійного виховання неповнолітньої доньки, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, та не заперечується учасниками справи, що 13.05.2024 року ОСОБА_1 подав рапорт, в якому просив звільнити його зі служби у зв`язку з сімейними обставинами відповідно до абзацу 11 пп. г п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, оскільки він є військовослужбовцем, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років. В рапорті вказано, що документи, що підтверджують самостійний догляд додаються до рапорту.

Тобто, рапорт від 13.05.2024 року не містить чіткого зазначення доданих до нього документів, та містить розбіжності щодо підстав звільнення (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) та доданих підтверджуючих документів (самостійний догляд).

Зі штампу про реєстрацію рапорту вх. № 4/424 від 13.05.2024 року, який викладений на 3 аркушах, вбачається, що в ньому міститься відмітка « 7 аркушів» (а.с. 69-71).

Згідно наданої представником відповідача копії рапорту вх. № 4/424 від 13.05.2024 року слідує, що ОСОБА_1 разом з рапортом на 3 аркушах до Військової частини НОМЕР_1 додано: довідку від 09.05.2024 № 172, яка видана Овідіопольським ліцеєм імені Т.Шевченка (1 аркуш), характеристику ОСОБА_2 , 2013 року народження, яка видана Овідіопольським ліцеєм імені Т.Шевченка (1 аркуш), пояснення ОСОБА_3 (1 аркуш) та пояснення ОСОБА_4 (1 аркуш).

При цьому, позивачем до суду разом з позовною заявою та іншими заявами по суті справи не надавалась належним чином завірена копія рапорту від 13.05.2024 року, а надано лише копії документів, зокрема: пояснення ОСОБА_3 (1 аркуш) та пояснення ОСОБА_4 (1 аркуш), заяви з перекладами ОСОБА_5 (2 аркуша), ОСОБА_6 (2 аркуша), довідку з перекладом про місце тимчасового проживання ОСОБА_7 (3 аркуша), довідку від 09.05.2024 № 172, яка видана Овідіопольським ліцеєм імені Т.Шевченка (1 аркуш), копію паспорта ОСОБА_7 (1 аркуш), копію посвідки на постійне проживання ОСОБА_7 (1 аркуш), копію картки платника податків ОСОБА_7 (1 аркуш), копію картки платника податків ОСОБА_2 (1 аркуш), копію довідки про реєстрацію особи громадянином України ОСОБА_2 (1 аркуш), копію рішення суду (1 аркуш), копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 (1 аркуш), копію довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 (1 аркуш), характеристику ОСОБА_2 , 2013 року народження, яка видана Овідіопольським ліцеєм імені Т.Шевченка (1 аркуш) (а.с. 18-38).

Таким чином, перелік документів наданий разом з рапортом вх. № 4/424 від 13.05.2024 року та перелік документів, що наданий до суду є різним, а тому вказані документи не можуть братися до уваги під час вирішення питання щодо протиправності відмови військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 відповідно до абз. 11 пп. г п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу згідно рапорту від 13.05.2024 року.

Відповідно до ст. 11 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст. 12 Закону України Про охорону дитинства виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 15 Закону України Про охорону дитинства дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятого статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, Законом України Про охорону дитинства та Сімейним кодексом України передбачено рівні права та обов`язки батьків (матері і батька) щодо дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. При цьому один із батьків, який проживає окремо від дітей, зобов`язаний брати участь у її вихованні та має право на особисте спілкування з ними. Сплата аліментів є одним із способів виконання батьками обов`язку з утримання дітей. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тобто, факт відсутності участі батька або матері у вихованні дітей може бути підтверджений рішенням суду під час вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей.

При цьому, з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 разом з рапортом на 3 аркушах до Військової частини НОМЕР_1 додано: довідку від 09.05.2024 № 172, яка видана Овідіопольським ліцеєм імені Т.Шевченка (1 аркуш), характеристику ОСОБА_2 , 2013 року народження, яка видана Овідіопольським ліцеєм імені Т.Шевченка (1 аркуш), пояснення ОСОБА_3 (1 аркуш) та пояснення ОСОБА_4 (1 аркуш) (а.с. 69-75).

Згідно вказаних документів, слідує, що ОСОБА_2 навчається у Овідіопольському ліцеї імені Т.Шевченка, згідно характеристики вказаного закладу вихованням дитини займається батько ОСОБА_1 , який постійно цікавиться навчанням дитини та відповідально ставиться до її виховання. В поясненнях ОСОБА_3 , ОСОБА_4 викладено їх бачення щодо участі позивача у вихованні дитини протягом року.

Однак, відповідно до приписів чинного законодавства вказані документи не свідчать про те, що мати дитини не бере участі у її вихованні, ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав, що б свідчило про самостійне виховання позивачем дитини віком до 18 років.

Крім того, будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які надавали свої пояснення щодо їх бачення участі позивача у вихованні дитини, є сусідами позивача ОСОБА_1 , до рапорту від 13.05.2024 року не надавалось.

Тобто, надані позивачем ОСОБА_1 до рапорту документи не свідчать про наявність підстав для його звільнення з військової служби відповідно до абз. 11 пп. г п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу згідно рапорту від 13.05.2024 року.

При цьому, посилання позивача на те, що відмова у звільненні зі служби є неправомірною, оскільки відповідач не навів жодного посилання на будь який нормативно-правовий акт, під час формування своєї позиції, суд вважає неспроможними, оскільки з матеріалів справи слідує, що листом від 16.05.2024 року № 4/251 Військовою частиною НОМЕР_1 відмовлено ОСОБА_1 у звільненні з військової служби, з детальним обґрунтуванням підстав відмови.

За таких підстав, з урахуванням вищевикладеного, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що направляючи на адресу позивача лист від 16.05.2024 року та відмовляючи у звільненні з військової служби, відповідно до абз. 11 пп. г п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу на підставі рапорту від 13.05.2024 року Військова частина НОМЕР_1 діяла правомірно у межах його повноважень, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі вищевикладеного, розглянувши справу в межах позовних вимог на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 8, 9, 12, 77, 90, 132, 139, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 ; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 звільнити з військової служби ОСОБА_1 на підставі абзацу 11 пп. г п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу в редакції від 04.05.2024 року, в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в порядку та в строки встановлені ст. ст. 295, 297 КАС України,.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 255 КАС України.

Суддя О.А. Левчук

.