Справа № 369/3220/22
Суддя: Фінагеєва І. О.
Дата ухвалення: 2024-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 369/3220/22
Провадження № 2-а/369/16/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Бреус К.А.,

розглянувши адміністративну справу в порядку спрощеного провадження за позовом ОСОБА_1 до Інспектора прикордонної служби - начальника другої групи інспекторів прикордонної служби майстра-сержанта ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Інспектора прикордонної служби - начальника другої групи інспекторів прикордонної служби майстра-сержанта ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 07 квітня 2022 року, коли позивачка пересувалася автомобілем у складі своєї сім`ї у Львівській області, до неї були застосовані перевірочні заходи, за результатами яких було складено постанову про адміністративне правопорушення № 015195 від 07 квітня 2022 року про накладення на позивачку адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1 700,00 грн, оскільки в діях останньої відповідач вбачав склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 204-2 КУпАП.

Позивачка вважає вказану постанову протиправною, оскільки згідно з її змістом позивачка вчинила перетин через тимчасово закритий пункт пропуску «Новоазовськ» без дозволу відповідних органів влади, а саме допустила в`їзд на тимчасово окуповану територію Донецької області та виїзд з неї, порушивши цим пункт 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 04 червня 2015 року № 367.

Позивачка не погоджується з оскаржуваною постановою, вважаючи, що документ оформлений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки не містить необхідних даних. Мотивуючи підстави для накладення адміністративного стягнення, відповідач використав дані інформаційної системи, яка на переконання позивачки не надала повної інформації про вчинені нею дії, які стали підставою для складення цієї постанови, водночас відповідачем ці відомості не перевірялися.

Позивачка наполягає на тому, що під час складення постанови за статтею 204-2 КУпАП належить встановлювати дату вчинення адміністративного правопорушення, оскільки пропуск строку притягнення до відповідальності виключає можливість накладення адміністративного стягнення. Позивачка вважає, що оспорювана постанова складена з неповним з`ясуванням обставин справи, оскільки не містить даних про дату і час перетину кордону позивачкою всупереч вимогам чинного законодавства.

Позивачка вважає, що відповідач зобов`язаний належним чином доводити вчинення ним тих чи інших дій в межах посадових повноважень, зокрема і підстави для накладення адміністративного стягнення. Оскільки відповідачем, на думку позивачки, належним чином не обґрунтовані підстави для притягнення до адміністративної відповідальності, то в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, в зв`язку з чим позивачка просить суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення № 015195 від 07 квітня 2022 року, якою позивачку було притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі вимог статті 204-2 шляхом накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1 700,00 грн.

Києво-Святошинський районний суд Київської області від 05 липня 2022 року поновив позивачці строк на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, відкрив провадження у справі.

Правом на подання відзиву відповідач не скористався.

Оцінивши обставини, повідомлені позивачем у позовній заяві, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

За правилами частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.

Місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні, зокрема, адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності (статті 20 КАС України).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка вважає, що неправомірними на її думку діями суб`єкта владних повноважень на неї неправомірно було накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Отже, суду для вирішення спірних правовідносин слід надати оцінку діям суб`єкта владних повноважень під час виконання ним владної функції з контролю в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення врегульовано розділом IV КУпАП.

Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з положеннями статті 222-2 КУпАП органи Державної прикордонної служби України розглядають справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду - виїзду, порушенням іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через її територію, невиконанням рішення про заборону в`їзду в Україну, порушенням порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї, а також з порушенням порядку в`їзду до району проведення антитерористичної операції або виїзду з нього (стаття 202, частина друга статті 203, стаття 203-1 (щодо порушень, виявлених у пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України, контрольному пункті в`їзду-виїзду або контрольованому прикордонному районі), статті 204-2, 204-4).

Так справа про адміністративне правопорушення стосовно позивачки ОСОБА_1 була розглянута інспектором прикордонної служби вищої категорії - начальником 2-ої групи інспекторів прикордонної служби майстром-сержантом ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка вказує на те, що зміст оскаржуваної постанови не відповідає вимогам закону, оскільки не містить опису обставин, установлених під час розгляду, та відомостей про особу, яку притягують до адміністративної відповідальності.

Згідно з положеннями статті 283 КУпАП постанова повинна містити:

?найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову;

?дату розгляду справи;

?відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування;

?опис обставин, установлених під час розгляду справи;

?зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення;

?прийняте у справі рішення.

З описової частини оскаржуваної постанови вбачається, що 07 квітня 2022 року службова особа державної прикордонної служби розглянула справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Особу перевірено за паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 21 жовтня 1997 року Будьонівським РВ ДМСУ УМВС у Донецькій області. Отже, службовою особою виконано вимоги закону щодо внесення у постанову відомостей про особу, яка притягується до адміністративної відповідальності.

У мотивувальній частині постанови викладено обставини, за яких відбувся розгляд справи про адміністративне правопорушення, та обставини, за яких службова особа вважала обґрунтованим накладення на позивачку адміністративного стягнення у вигляді штрафу, а саме те, що під час вчинення службовою особою перевірочних заходів відбулося спрацювання БД «1-4» (порушення правил в`їзду та виїзду з тимчасово окупованої території України) на ОСОБА_1 , яка здійснила перетин через тимчасово закритий пункт пропуску «Новоазовськ» без дозволу відповідних органів влади, чим порушила пункт 3 «Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 04 червня 2015 року № 367.

Отже, доводи позовної заяви щодо невиконання відповідачем вимог статті 283 КУпАП щодо зазначення відомостей щодо особи-порушника, а також опису встановлених обставин не знайшли свого підтвердження.

Також в позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що під час розгляду справи було порушено її право на захист, оскільки не взято жодних пояснень з приводу описаного адміністративного правопорушення, а матеріали справи не містять навіть дати вчинення правопорушення.

Службовою особою Державної прикордонної служби дії позивачки були кваліфіковані за частиною першою статті 204-2 КУпАП.

За змістом частини першої статті 204-2 КУпАП порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї тягне за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суд зауважує, що особливістю розгляду справ про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 204-2 КУпАП, є те, що положеннями статті 280 КУпАП не передбачено обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення відбирати пояснення від особи-порушника. Водночас, у разі незгоди з постановою про притягнення до адміністративної відповідальності особа має право оскаржити таке рішення суб`єкта владних повноважень у справі про притягнення до адміністративну відповідальність у передбаченому законом порядку. Цим правом скористалася позивачка, подавши цю позовну заяву, а отже доводи позовної заяви в частині порушення права заявниці на захист є необґрунтованими.

Щодо доводів позивачки з приводу встановлення дати вчинення правопорушення суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У пункті 2 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод втілено принцип презумпції невинуватості. Він вимагає, зокрема, аби: члени суду, виконуючи свої функції, не відштовхувались від наперед ствердженого уявлення, що підсудний скоїв діяння, у якому його обвинувачують; тягар доведення був покладений на сторону обвинувачення, а будь-які тлумачились на користь обвинуваченого (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії», § 77). Розглядаючи як процесуальну гарантію в контексті самого кримінального судового розгляду, презумпція невинуватості пред`являє вимоги стосовно, крім іншого, тягаря доведення; юридичних презумпцій факту та права; привілея проти самообвинувачення; досудового розголосу інформації; і передчасних висловів щодо вини підсудного з боку суду, що розглядає справу, або інших державних службовців (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Тельфнер проти Австрії», «Алленет де Рібемонт», «Нешак проти Словаччини» тощо). Пункт 2 статті 6 регулює кримінальні провадження в цілому, незалежно від їх наслідків, а не лише перевірку обґрунтованості обвинувачення (рішення ЄСПЛ у справах «Понселет проти Бельгії», «Мінеллі проти Швейцарії»; «Гарицький проти Польщі» та інші). Отже, презумпція невинуватості застосовується до мотивувань, викладених у рішенні щодо виправдання обвинуваченого, а саме в його резолютивних положеннях, від яких не можна відмежувати такі мотивування. Такого застосування можна уникнути, якщо мотивування відображають думку про те, що обвинувачений насправді винен («Клів проти Німеччини» (Cleve v. Germany), § 41).

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Вказане діяння за своїм характером аналогічне кримінальному злочину за сукупністю елементів складу діяння, проте відрізняється ступенем суспільної небезпеки наслідків такого правопорушення. Отже, в розумінні пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод дотримання принципу презумпції невинуватості необхідне і під час розгляду справ про адміністративне правопорушення.

Як зазначалося вище диспозиція частини першої статті 204-2 КУпАП передбачає порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, тягне за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно зі статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

В розумінні статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З наведеної норми слідує, що при прийнятті суб`єктом владних повноважень відповідного рішення таке рішення повинно містити інформацію про докази, які підтверджують викладені в ньому факти. У випадку ж відсутності покликань на певні докази, що підтверджують факт викладеного порушення суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Так службовою особою прикордонної служби України встановлено, що 07 квітня 2022 року о 10:20 год на контрольному посту «Тудорковичі» на відстані 7 000,00 метрів від лінії державного кордону України, який розташований на автомобільному сполученні між Волинською та Львівською областями, прибув транспортний засіб «КІА», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 спільно із пасажирами ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Під час здійснення перевірочних заходів відбулося спрацювання БД «1-4» (порушення порядку в`їзду та виїзду з тимчасово окупованої території України) на ОСОБА_1 , яка здійснила перетин через тимчасово закритий пункт пропуску «Новоазовськ» без дозволу відповідних органів влади, чим порушила вимоги пункту 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженої постановою Кабінету міністрів України від 04 червня 2015 року № 367 (далі - Порядок).

Відповідно до вимог пункту 3 Порядку в`їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї здійснюються через контрольні пункти в`їзду-виїзду:

?іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом та спеціальним дозволом, виданим територіальним органом ДМС або територіальним підрозділом ДМС у Новотроїцькому чи Генічеському районі Херсонської області;

?громадян України - за умови пред`явлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

В`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти в`їзду-виїзду за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

В`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, які виїхали з цієї території в супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників, може здійснюватися також в супроводі батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених батьками (усиновлювачами), опікунами, піклувальниками або іншими законними представниками, а також в супроводі однієї із зазначених осіб, з якими вони здійснили виїзд.

В`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України віком від 14 до 16 років, які навчаються в закладах освіти на території інших регіонів України, батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники яких проживають на тимчасово окупованій території України, може здійснюватися також без супроводу батьків чи одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи супроводу інших осіб, уповноважених ними, за наявності інформації про навчання цих громадян України в Єдиній державній електронній базі з питань освіти.

В`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які виїхали з цієї території для оформлення документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, та виїзд з тимчасово окупованої території України осіб, які виїжджали з цієї території для оформлення документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, здійснюється за умови пред`явлення довідки, виданої територіальним органом або територіальним підрозділом ДМС, за формою згідно з додатком 5.

Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти в`їзду-виїзду за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників.

У разі відсутності у дитини, яка не досягла 16-річного віку, зазначених документів уповноважені службові особи органу охорони державного кордону надають такій особі дозвіл на виїзд з тимчасово окупованої території України на підставі їх свідоцтва про народження, а також паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон особи, в супроводі якої вони здійснюють виїзд (а у разі, коли особу супроводжує опікун, піклувальник, один із прийомних батьків або батьків-вихователів, - також рішення органу опіки та піклування про влаштування дитини для підтвердження повноважень законного представника), для оформлення документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України.

У разі виявлення уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону в режимній зоні контрольного пункту в`їзду-виїзду дитини, яка не досягла 16-річного віку, без супроводу осіб, передбачених в абзаці восьмому цього пункту, уповноважені службові особи підрозділу охорони державного кордону надають такій особі дозвіл на виїзд з тимчасово окупованої території України та невідкладно (протягом доби) повідомляють про таку дитину орган Національної поліції та забезпечують передачу дитини органу опіки та піклування за місцем її виявлення для забезпечення її соціального захисту відповідно до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» (Офіційний вісник України, 2008 р., № 76, ст. 2561), Порядку взаємодії державних органів та органів місцевого самоврядування під час виявлення розлучених із сім`єю дітей, які не є громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 р. № 832 «Про особливості соціального захисту розлучених із сім`єю дітей, які не є громадянами України» (Офіційний вісник України, 2016 р., № 93, ст. 3041).

У разі виявлення уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону в режимній зоні контрольного пункту в`їзду-виїзду громадянина України віком від 14 до 16 років, який навчається в закладі освіти на території іншого регіону України, без супроводу осіб, передбачених в абзаці восьмому цього пункту, уповноважені службові особи підрозділу охорони державного кордону надають такій особі дозвіл на виїзд з тимчасово окупованої території України за умови пред`явлення документа, передбаченого в абзаці восьмому цього пункту, та наявності інформації про навчання такого громадянина України в Єдиній державній електронній базі з питань освіти.

Отже в залежності від категорії, до якої належить особа, яка в`їжджає чи виїжджає з тимчасово окупованої території, стосовно такої особи вищевказаним Порядком встановлюється вичерпний перелік підстав, за наявності яких особа може пройти через контрольний пункт пропуску.

За змістом частини п`ятої статті 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених статтями 204-1 і 204-2 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня їх виявлення, але не пізніше року з дня їх вчинення, а у разі вчинення таких правопорушень іноземцями або особами без громадянства, стосовно яких у встановленому законом порядку прийнято рішення про примусове повернення чи примусове видворення з України, - протягом часу, необхідного для їх виїзду з України, але не пізніше строку, визначеного законом для виїзду цих осіб з України чи забезпечення їх примусового видворення з України.

Отже, для визначення судом підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності слід встановити момент вчинення адміністративного правопорушення, вину особи, надати оцінку строку накладення адміністративного стягнення.

Оскаржувана постанова не містить відомостей про дату порушення ОСОБА_1 пункту 3 Правил, тобто дату, коли ОСОБА_1 в порушення вимог пункту 3 Правил здійснила перетин через тимчасово закритий пункт пропуску «Новоазовськ», а також не вказано, дозвіл якого органу влади був відсутній у ОСОБА_1 на час здійснення перетину.

В обґрунтування наявності вини позивачки у скоєнні адміністративного правопорушення відповідач посилається на дані БД «1-4», водночас відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що являє собою БД «1-4» та інформацію, отриману за допомогою вказаного засобу.

Враховуючи вищенаведене, оскаржувана постанова не містить достатньої інформації про скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого положеннями частини першої статті 204-2 КУпАП.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

За змістом частини другої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1)залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2)скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3)скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4)змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Отже, за результатами розгляду позовної заяви ОСОБА_1 постанова про адміністративне правопорушення № 015195 від 07 квітня 2022 року про накладення на позивачку адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1 700,00 грн, видана інспектором прикордонної служби - начальником другої групи інспекторів прикордонної служби майстра-сержанта ОСОБА_2 , підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення - закриттю.

Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 при поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 478,00 грн.

Відповідно до пункту 4 статті 3 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 533 (далі - Положення), основним завданням Адміністрації Держприкордонслужби є, зокрема, здійснення управління територіальними органами - регіональними управліннями, Морською охороною, органами охорони державного кордону, органами забезпечення, навчальними закладами та науково-дослідними установами.

За змістом пункту 4 статті 5 Положення адміністрація Держприкордонслужби з метою організації своєї діяльності забезпечує ефективне і цільове використання бюджетних коштів.

Враховуючи вищенаведене, в розумінні частини першої статті 139 КАС України судовий збір за подання цього позову підлягає стягненню у розмірі 478,00 грн з Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь позивачки ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до Інспектора прикордонної служби - начальника другої групи інспекторів прикордонної служби майстра-сержанта ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Скасувати постанову про адміністративне правопорушення № 015195 від 07 квітня 2022 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, відповідальність за яке передбачена частиною першою статті 204-2 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 1 700,00 грн, видану інспектором прикордонної служби - начальником другої групи інспекторів прикордонної служби майстра-сержанта ОСОБА_2 .

Закрити провадження у справі стосовно ОСОБА_1 про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 204-2 КУпАП.

Стягнути з адміністрації Державної прикордонної служби України (код ЄРДПОУ: 00034039, адреса: 01034, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 26) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 478,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. О. Фінагеєва