Справа № 420/16683/24
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2024-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язати вичинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка виразилися у не виплаті середньої заробітної плати за несвоєчасний розрахунок при звільнені ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, за період з 12.07.2022 по 23.02.2024; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 12.07.2022 по 23.02.2024 (423 робочих дня *2679.17 гривень) в розмірі 1133288,91 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходив службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), звідки був звільнений з 12.07.2022 та знятий з усіх видів забезпечення. Через те, що при звільненні відповідачем не було проведено остаточного розрахунку, позивач вимушений був звертатися до суду, в результаті чого на виконання судового рішення 23.02.2024 сплачено на його користь 109105 грн. Через несвоєчасний розрахунок позивач звернулася до відповідача через контактний центр Державної прикордонної служби України з проханням нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.07.2022 по день фактичного розрахунку 23.02.2024, проте відповіді не отримав, у зв`язку із чим звернулася до суду із даним позовом.

Ухвалою судді від 24.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

17.06.2024 до суду від НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Частиною першою ст. 117 КЗпП визначено строк виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Тобто, законодавцем чітко визначено, що максимальна сума виплатити працівникові його середнього заробітку за весь час затримки не повинна перевищувати сумі середнього заробітку більш як за шість місяців. Отже, сума (з урахуванням принципу співмірності) становить: 450 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 31% х 180 (максимальна кількість днів затримки розрахунку, за якими робиться виплата, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП) = 25110 грн. Вказана правова позиція підтверджується також постановою Верховного Суду 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 12.07.2022 року №316-ОС «Про особовий склад» позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, оскільки його було звільнено з військової служби в запас Збройних Сил України відповідно до підпункту «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років)) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 12.07.2022 року.

Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 12.07.2022 року №316-ОС «Про особовий склад» вислуга років позивача складає: календарна - 26 років 01 місяць 16 днів, пільгова - 03 роки 10 місяців 07 днів, всього - 29 років 11 місяців 23 днів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.08.2023 у справі № 420/5562/23 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні передбачену абз. 2 п. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.08.2023 у справі № 420/5562/23 відповідачем 23.02.2024 на картковий рахунок позивача зараховано кошти у розмірі 109105 грн.

Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу з 12.07.2022, а останні виплати відповідачем здійснено 23.02.2024, то відповідачем затримано розрахунок при звільнені на 423, дні у зв`язку із чим позивачем подано заяву до відповідача з проханням нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за вказаний період із розрахунку середньоденного заробітку.

Не отримавши відповіді у відведений строк на вищезазначене звернення та зважаючи на порушення відповідачем своїх прав та інтересів несвоєчасним розрахунком при звільненні, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» тощо.

Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Отже, в даному випадку до застосування підлягають норми ст. ст. 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.01.2021 року (справа №240/11214/19), від 24.12.2020 року (справа №340/401/20), від 05.08.2020 року (справа №826/20350/16), від 15.07.2020 року (справа №824/144/16-а), від 31.10.2019 року (справа №2340/4192/18), від 26.06.2019 року у справі №826/15235/16, від 18.11.2022 року у справі №1.380.2019.005781.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в чинній редакції (з 01.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Враховуючи, що повний розрахунок із позивачем було проведено не у день її виключення зі списків особового складу 22.04.2022, а лише 06.04.2024, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд враховує, що з 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022 року, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Зазначена стаття зазнала змін після виникнення спірних правовідносин між позивачем та відповідачем.

Отже позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати повного розрахунку при звільненні із врахуванням чинної редакції ст.117 КЗпП України, а саме не більше як за шість місяців в періоді з 19.07.2022 по 06.04.2024

До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц та у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

У періоді з 13.07.2022 (дня, що є наступним після виключення зі списків) по 19.07.2022 (до набрання чинності нової редакції ст. 117 КЗпП України) підлягає застосуванню принцип співмірності (з урахуванням істотності частки недоплати).

Так, відповідно до принципу співмірності розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні, та суд апеляційної інстанції враховує наведені вище висновки Верховного Суду (постанови від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а та від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20), згідно яких, запропонований ВС у справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати, як єдино правильний, чи обов`язковий, критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку, та обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Визначаючись із розміром середнього заробітку, що належить сплатити позивачу за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).

Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

Положеннями Порядку №260, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком № 260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців.

З урахуванням відрахувань з грошового забезпечення позивача одноразових видів грошового забезпечення (додаткова винагорода визначена постановою Кабміну № 168 від 28.02.2022, винагорода за бойове чергування, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань), які не входять до його складу, грошове забезпечення дорівнює: за травень 2022 року в сумі 27735,97 грн. та за червень 2022 року в сумі 27209,47 грн. Враховуючи ці виплати, розмір середньомісячної заробітної плати складає: (27735,97 грн. + 27209,47 грн.) / 2 міс. = 27472,72 грн. З розрахунку середньоденне грошове забезпечення позивача складає 450 грн., а не 2679,17 грн, як зазначає представник позивача, яка враховує до середньоденного доходу одноразові види грошового забезпечення.

Загальний розмір належних позивачеві сум при звільненні виплат складав 461341,87 гривень, з яких: грошове забезпечення 352236,87 гривень (69%) та одноразова грошова допомога при звільненні 109105 гривень (31%).

Отже, сума (з урахуванням принципу співмірності) становить: 450 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 31% х 7 днів (кількість днів затримки в періоді з 13.07.2022 (дня, що є наступним після виключення зі списків) по 19.07.2022 (набрання чинності нової редакції ст. 117 КЗпП України)) = 976,50 грн.

Також позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, зокрема з 19.07.2022 по 19.01.2023 (183 дні), що складає 82350 грн (183 х 450 грн).

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.07.2022 по 23.02.2024 складає 83326,50 грн (82350 + 976,50), у зв`язку із чим позов підлягає до часткового задоволення.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд також враховує встановлений ст.3 Конституції України, ст. 6 КАС України принцип верховенства права, який в адміністративному судочинстві зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд акцентує увагу на приписах ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язати вичинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.07.2022 по 23.02.2024 включно.

Стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.07.2022 по 23.02.2024 у розмірі 83326,50 грн (вісімдесят три тисячі триста двадцять шість грн 50 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк