Справа № 380/12357/24
Суддя: Лунь Зоряна Іванівна
Дата ухвалення: 2024-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2024 рокусправа № 380/12357/24

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лунь З.І. розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ) звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (місцезнаходження: 79007, м.Львів, вул.Січових Стрільців, 11, ), в якому просить суд:

-визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації;

-зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства від 30.04.2024 замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.01.2022 позивача набула громадянство України на підставі частини 1 статті 8 Закону України від 18.01.2001 №2235-III «Про громадянство України» (далі Закон № 2235). На підтвердження прийнятого рішення про набуття громадянства України позивачу видано тимчасове посвідчення громадянина України від 24.01.2022 №ОТ033736 з терміном дії до 04.01.2024. Одночасно позивач зобов`язалася протягом двох років припинити громадянство Російської Федерації відповідно до вимог Закону №2235 та надати документи на підтвердження припинення громадянства Російської Федерації. Отже, позивач повина припинити громадянство Російської Федерації до 04.01.2024 року. Чинна процедура виходу з російського громадянства особами, які мають документи на право проживання в інших державах, вимагає звернення з цим питанням виключно до консульських установ Російської Федерації у відповідній країні. Після отримання тимчасового посвідчення громадянина України позивач одразу ж почала збирати документи про вихід з громадянства Російської Федерації. Однак записатись на прийом до посольства Російської Федерації позивач не змогла, оскільки вже з січня запис на прийом не здійснювався. Крім цього, у зв`язку з початком 24.02.2022 повномасштабного збройного вторгнення Російської Федерації на територію України дипломатичні відносини між Україною та Російською Федерацією розірвані. Відповідно, станом на сьогодні консульські установи Російської Федерації на території України не функціонують. Отже, позивач з об`єктивних причин не може звернутися до уповноважених органів Російської Федерації із клопотанням про припинення громадянства цієї держави. Отож, наразі існує незалежна від позивача причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства, оскільки на території України припинили діяльність закордонні російські установи і фактично процедура припинення громадянства Російської Федерації для тих осіб, які проживають на території України, не здійснюється. Позивач вважає, що має право подати декларацію про відмову від іноземного громадянства. З огляду на це звернулася до відповідача із супровідним листом, у якому виклала відповідні обставини та просила прийняти у неї декларацію про відмову від іноземного громадянства для оформлення паспорта громадянина України, однак отримала відмову. Вважаючи зазначену відмову відповідача протиправною та такою, що порушує її права, позивач звернулася з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Ухвалою від 17.06.2024 призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачам у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву. У відзиві на позов відповідач не погодився з доводами позивача, викладеними у позовній заяві. Заперечуючи позовні вимоги, що іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Отже, саме на особу імперативною вимогою Закону № 2235 покладається обов`язок подати документ про припинення попереднього громадянства. Незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) у розумінні пункту першого статті 1 Закону № 2235 є невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури. Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 16 серпня 2012 року № 715 затверджено форму Декларації про відмову від іноземного громадянства (форма 45), в якій наведено п`ять підстав незалежних від особи причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства). Отже, під час подання декларації особі необхідно заповнити відповідний пункт з посиланням на конкретні причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства. Листи відповідача, з яким позивач висловив незгоду, не є рішеннями суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України. Відповідач зазначає, що позивач, отримавши 04 січня 2022 року довідку про реєстрацію особи громадянином України та тимчасове посвідчення громадянина України строком дії до 04 січня 2024 року зобов`язаний був до 04 січня 2024 року подати до ГУ ДМС України у Л/о документ про припинення громадянства Російської Федерації. Однак позивач не виконав надане зобов`язання та не подав до ГУ ДМС України у Л/о документ про припинення громадянства Російської Федерації, чим порушив імперативні вимоги статей 1, 8 Закону № 2235 та взяте на себе зобов`язання припинити іноземне громадянство, яке надав 19 серпня 2021 року. Наявний факт розірвання дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією не скасовує та не відміняє обов`язок особи виконати надане державі Україна зобов`язання припинити попереднє громадянство у встановлений спосіб. Відповідач зауважує, що з метою законодавчого врегулювання питання пролонгації виконання зобов`язання припинити громадянство Російської Федерації на період дії в Україні воєнного стану для того, щоб після скасування або припинення воєнного стану такі громадяни змогли виконати взяте на зобов`язання про припинення громадянства Російської Федерації, 07 серпня 2023 року внесено до Верховної Ради України відповідний проект Закону України. Відповідач звертає увагу на те, що 08 липня 2021 року рішенням ГУ ДМС у Л/о на підставі статті 21 Закону № 2235 вже скасовувалося попереднє рішення від 12 березня 2019 року про оформлення позивачем набуття громадянства України у зв`язку з невиконанням поданого зобов`язання припинити іноземне громадянство. Відповідач відзначає, що Законом України від 14 грудня 2021 року № 1941-ІХ, зокрема врегульовано питання можливості подання декларацій про відмову від іноземного громадянства разом із заявою про прийняття громадянства України тими категоріями осіб, які зазначені в Указі Президента України від 13 серпня 2019 № 594, однак до жодної з вказаних категорій осіб позивач не належить, відповідно підстави для подання декларації про відмову від іноземного громадянства відсутні. Відповідач підкреслює, що позивач як докази на обґрунтування неможливості виходу з іноземного громадянства долучає скріншоти з неідентифікованою та неверифікованою інформацією, що оформлені іноземною мовою, без надання перекладу на державну мову судочинства, тому такі не можуть вважатися належними, допустимими та достатніми доказами у справі. До того ж, відсутні відомості про те, що процедура припинення громадянства Російської Федерації, яка має бути врегульована відповідним законодавством саме зазначеної держави, не здійснюються чи була скасована. У зв`язку з наведеним у задоволенні позову просить відмовити повністю.

Суд встановив таке.

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.Цибанобалка, Анапський район, Краснодарський край, Російська Федерація. Батько ОСОБА_2 росіянин, мати ОСОБА_3 -українка.

16.08.2021 позивач звернулася до ГУ ДМС України у Л/о із заявами про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України».

До заяв позивач долучила, зокрема, зобов`язання припинити іноземне громадянство, в якому зазначила про те, що зобов`язується протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство (підданство) Російської Федерації і подати до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства Російської Федерації. У разі неотримання з незалежних від нього причин документа про припинення громадянства (підданства) Російської Федерації позивач зобов`язався подати декларацію про відмову від громадянства (підданства) Російської Федерації і повернути національний паспорт громадянина Російської Федерації до уповноваженого органу цієї держави.

04.01.2022 ГУ ДМС України у Л/о прийняло стосовно позивача позитивне рішення про оформлення набуття ним громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України».

04.01.2022 ГУ ДМС України у Л/о видало довідку № 4622-000005389 про реєстрацію особи громадянином України, за змістом якої ОСОБА_1 згідно з рішенням ГУ ДМС України у Львівській області від 04.01.2022 №3 набула громадянство України на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України»; відповідно до законодавства України зазначена особа є громадянином України з 04.01.2022.

24.01.2022 ГУ ДМС України у Л/о видало позивачу тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_2 строком дії до 04.01.2024.

30.04.2024 позивач звернулася до ГУ ДМС України у Л/о із супровідним листом, в якому зазначила, що через збройну агресію Російської Федерації проти України діяльність консульських установ Російської Федерації зупинена, тому вона з об`єктивних причин не може звернутися до уповноважених органів Російської Федерації із клопотанням про припинення громадянства Російської Федерації. Зауважила, що в її випадку має місце нездійснення Російською Федерацією процедури припинення громадянства для тих громадян, які проживають на території України. Отож, наразі існує незалежна від неї причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства, оскільки на території України припинили діяльність закордонні російські установи, а можливості оформити вихід з громадянства Російської Федерації вона не має. Зважаючи на вказане, позивач має право подати декларацію про відмову від іноземного громадянства. Просила прийняти у неї такі документи, що додаються: декларація про відмову від іноземного громадянства (згідно із зразком, затвердженим наказом МВС України від 16 серпня 2012 року № 715, форма 45); копію відповіді Міністерства закордонних справ Російської Федерації; скріншот листування з Генеральним консульством Росії у Кракові та з консульським відділом посольства Росії у Польщі.

Листом ГУ ДМС України у Л/о позивача повідомлено, зокрема про те, що питання припинення іноземного громадянства та процедура припинення іноземного громадянства належать до виключної компетенції уповноважених органів іноземної держави та регулюються відповідними нормативно-правовими актами іноземної держави, а отже вплинути на ситуацію щодо припинення іноземного громадянства особами, які набули громадянство України, уповноважені органи України не мають правових підстав. З метою законодавчого врегулювання питання пролонгації виконання зобов`язання припинити громадянство Російської Федерації на період дії в Україні воєнного стану для того, щоб після скасування або припинення воєнного стану такі громадяни змогли виконати взяте на зобов`язання про припинення громадянства Російської Федерації 07 серпня 2023 року внесено до Верховної Ради України відповідний проект Закону України. Також у листі зазначено про те, що 08 липня 2021 року рішенням ГУ ДМС у Л/о на підставі статті 21 Закону № 2235 вже скасовувалося попереднє рішення від 12 березня 2019 року про оформлення позивачем набуття громадянства України у зв`язку з невиконанням поданого зобов`язання припинити іноземне громадянство. Ураховуючи зазначене, підстави для подання декларації про відмову від іноземного громадянства відсутні.

Позивач, вважаючи протиправною відмову відповідача в прийнятті у неї декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації, звернулася з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується приписами Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, а також бере до уваги положення законів та підзаконних нормативно-правових актів у відповідних редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України «Про громадянство України» від 18.01.2001 №2235-III (далі - Закон №2235-III, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону №2235-ІІІ особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону №2235-III іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Своєю чергою, зобов`язання припинити іноземне громадянство це письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (ч. 1 ст. 1 Закону №2235-III).

При цьому, за визначеннями, наведеними у ст. 1 Закону №2235-ІІІ:

незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури;

декларація про відмову від іноземного громадянства документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №2235-III іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

Указом Президента України від 27.03.2001 №215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень відповідно до пунктів 117 та 119 якого у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України.

Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.

Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 9 Закону №2235-ІІІ передбачено, що умовами прийняття до громадянства України є подання іноземцем зобов`язання припинити іноземне громадянство. Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Отже особа, яка набула громадянство України, у випадку неможливості подати документ про припинення іноземного громадянства (підданства) з незалежних від неї причин, може подати до уповноваженого органу України декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Позивачка набула громадянство України за територіальним походженням в порядку ст. 8 Закону №2235-III та документований тимчасовим посвідченням громадянина України № НОМЕР_2 від 24.01.2022 з терміном дії до 04.01.2024.

Згідно з зобов`язанням позивачка зобов`язалася протягом двох років з моменту набуття нею громадянства України припинити громадянство російської федерації і подати до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства російської федерації. У разі неотримання з незалежних від неї причин документа про припинення громадянства (підданства) російської федерації позивач зобов`язалася подати декларацію про відмову від громадянства (підданства) російської федерації і повернути національний паспорт громадянина Російської Федерації до уповноваженого органу цієї держави.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введений в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 3) та до цього часу дія воєнного стану продовжена відповідними Указами Президента України.

Листом Міністерства закордонних справ України від 13.10.2022 №72/11-612/1-81401 повідомлено Міністерство юстиції України, Кабінет Міністрів України, Офіс Президента України, Апарат Верховної Ради України, відповідно до п. 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 №376, що після письмового повідомлення російській стороні про рішення української сторони розірвати дипломатичні відносини, встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, здійсненим у м. Мінську 14.02.1992, зазначений міжнародний договір припинив свою дію 24.02.2022.

Згідно з ч. 3 ст. 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Отже, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України розірвано дипломатичні відносини між двома державами та припинено роботу консульських установ, що є загальновідомими обставинами.

Визнання офіційно цього факту не потребує додаткового доведення з боку позивача про наявність незалежної від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства), адже як в законодавстві України, так і в законодавстві рф відсутнє правове регулювання процедури припинення громадянства (підданства) за ініціативою особи в разі ведення воєнних дій між відповідними державами.

Письмовими доказами, долученими до матеріалів справи підтверджується, що листом від 12.10.2020 міністерство закордонних справ російської федерації повідомило позивача у відповідь на її звернення про те, що стосовно вирішення питання про вихід із російського громадянства вона може звернутися до російських закордонних установ в країні постійного проживання (в Україні) після відновлення їх діяльності або до російської закордонної установи в іншій державі за наявності документа, який підтверджує дозвіл уповноваженого органу іноземної держави на проживання в цій державі.

За таких обставин, у зв`язку із розірванням дипломатичних зв`язків між Україною та рф та призупиненням діяльності російських закордонних установ в Україні, позивач позбавлена можливості отримати документ про припинення громадянства російської федерації від дипломатичного представництва чи консульської установи вказаної країни. Також позбавлена позивач можливості подати заяву про вихід з громадянства російської федерації до дипломатичного представництва чи консульської установи російської федерації в іноземній державі через відсутність у нього дозволу на постійне проживання у відповідній іноземній державі.

Отже, позивач вживала заходи та вчиняла дії щодо припинення громадянства російської федерації, які з незалежних від неї причин, не мали відповідного позитивного результату.

Про вказані обставини позивач повідомила відповідача у своєму супровідному листі від 30.04.2024 та надала відповідачу відповідні докази, які ці обставини підтверджують.

Однак, відповідач під час розгляду звернення позивача щодо прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства не надав оцінку обставинам, зазначеним у цьому зверненні, а саме щодо розірвання дипломатичних зв`язків між Україною та російською федерацією та призупинення діяльності російських закордонних установ в Україні, а також неможливості реалізації позивачем свого права на звернення із заявою про вихід з іноземного громадянства через відповідні російські закордонні установи в іноземних державах.

В такому випадку законодавство України передбачає можливість подання декларації про відмову від іноземного громадянства, що і було зроблено позивачем.

Позивач мала законні очікування на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримати документ про припинення громадянства російської федерації через введення воєнного стану України та припинення діяльності всіх консульських установ цієї держави на території України, наразі є неможливим.

Суд зазначає, що відсутність у чинному законодавстві України альтернатив або відповідного правового механізму вирішення подібних спірних правовідносин нівелює реалізацію права особи на оформлення припинення громадянства іноземної держави з огляду на неможливість де-факто ним скористатися, незважаючи на його проголошення де-юре, та не може бути підставою для відмови у захисті такого права загальними засобами, передбаченими Законом №2235-ІІІ.

Європейський Суд з прав людини, практика якого в силу приписів ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» підлягає застосуванню судами разом з Конвенцією як джерело права, у пунктах 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (29979/04), аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), №33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), №48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), №21151/04, пункту 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), №10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі»). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії».

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява №32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії», заява №35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Крім того, суд зазначає, що у листі-відповіді про відмову прийняти декларацію ГУ ДМС України у Л/о від 15.05.2024 фактично процитувало норми Закону №2235-ІІІ, вказало про неможливість вплинути на ситуацію щодо припинення іноземного громадянства особами, які набули громадянство України через відсутність правових підстав, відсутність належного законодавчого врегулювання вказаного питання, повідомило про існування законопроекту «Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства , які беруть участь у захисті територіальної цілісності та недоторканості України, яким можливо буде врегульовано відповідне питання та додатково наголосило про існування рішення від 27.05.2019, яким скасовано рішення від 16.8.2021 про оформлення позивача набуття громадянства України у зв`язку з невиконанням поданого зобов`язання припинити іноземне громадянство. Зазначив, що підстави для подачі декларації про відмову від іноземного громадянства позивача відсутні.

З вказаного вбачається, що відповідач незаконно відмовив в прийнятті декларації, тобто застосуванні альтернативи, передбаченої чинним законодавством.

Водночас, суд наголошує, що позивач отримав тимчасове посвідчення громадянина України у січні 2022 року, фактично менш ніж за два місяці до початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України та припинення діяльності відповідних установ рф, проте позивачем протягом 1,5 року вживались заходи з метою отримання від рф документу про припинення іноземного громадянства (підданства), однак такі дії не призвели до його отримання з незалежних від нього причин, тому цілком виправданим є звернення з декларацією до органу ДМС з тим, щоб до закінчення встановленого строку виконати покладені на себе зобов`язання.

Частиною 4 ст. 245 КАС України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми вбачається, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано всіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення всіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, установлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.05.2019 у справі №826/17220/17.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, установлені законом.

Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №208/8402/14-а, від 29.03.2018 у справі №816/303/16, від 06.03.2019 у справі №200/11311/18-а, від 16.05.2019 у справі №818/600/17 та від 21.11.2019 у справі №344/8720/16-а.

З огляду на викладене, суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадські та політичні права (стаття 2).

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд під час розгляду справи констатував поважність причин неотримання позивачем документа про припинення іноземного громадянства (підданства) та протиправність відмови міграційної служби в прийнятті декларації про відмову від громадянства рф, отже, на думку колегії суддів, належним та ефективним способом поновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача прийняти відповідну декларацію.

Зважаючи на те, що судом визнано протиправною відмову ГУ ДМС України у Л/о в прийнятті у позивача декларації про відмову від громадянства рф, то інших варіантів поведінки, окрім як прийняти протилежне рішення, відповідач не має.

Правова позиція викладена в постановах Другого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2022 у справі №520/15266/21, Третього апеляційного адміністративного суду від 15.08.2023 у справі №160/19738/22, Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.07.2024 у справі №380/25387/23.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що належним та дієвим способом захисту прав позивача в межах спірних правовідносин є зобов`язання відповідача прийняти у позивача декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства Російської Федерації.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 139 КАС України на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (місцезнаходження: 79007, м.Львів, вул.Січових Стрільців, 11, ) про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації;

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства від 30.04.2024 замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (місцезнаходження: 79007, м.Львів, вул.Січових Стрільців, 11, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 )судовий збір в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять)грн. 20коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п15.5 п.5 розділу VII Перехідні положення КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Лунь З.І.