Справа № 357/11078/24
Суддя: Кошель Б. І.
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/357/102/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючий суддя - Кошель Б. І. ,

при секретарі - Нізовій А. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №6 м. Біла Церква за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, старшого державного інспектора відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті Дорошенко Ольги Володимирівни про скасування постанови про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2024 року позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Шевченко Ангеліну Миколаївну, через систему «Електронний суд», звернулась до суду з позовом, в якому просить: скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України серії АА № 00020129 від 31.05.2024, за якою застосовано до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8 500 грн. 00 коп. на підставі ч. 2 ст. 132-1 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрити; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 605 грн. 60 коп. судового збору та 4500 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 02.08.2024 року ОСОБА_1 з онлайн сервісу перевірки адміністративних правопорушень в галузі безпеки на транспорті зафіксованих в автоматичному режимі за посиланням https://wim.dsbt.gov.ua/ стало відомо про винесення постанови АА №00020129 від 31.05.2024 за фактом ймовірного правопорушення перевантаження загальної маси. Означену постанову в справі про адміністративне правопорушення серії АА №00020129 від 31.05.2024 ОСОБА_1 жодними засобами зв`язку не отримувала, у зв`язку з чим було подано до Державної служби України з безпеки на транспорті адвокатський запит № 40/А.З. від 02.08.2024 з вимогою надати засвідчену копію означеної постанови. А тому просить визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити його. Оскаржувана постанова серії АА № 00020129 від 31.05.2024 складена старшим державним інспектором відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті Дорошенко Ольгою Володимирівною. На офіційному вебпорталі Сервіс перевірки адміністративних правопорушень наявна інформація про обставини ймовірного правопорушення, зокрема зазначено про допущення 30.05.2024 перевантаження загальної маси на 8% (3,2 тон). Постановою стверджується, що ОСОБА_1 допустила рух транспортного засобу із перевищенням нормативних параметрів зазначених у п. 22.5 ПДР України: перевищення загальної маси транспортного засобу на 8 % (3,2 тон), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 т., відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 132-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Позивач не погоджується зі змістом постанови та вважає її такою, що складена помилково, склад адміністративного правопорушення відсутній, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа закриттю. Відповідно до пп. б п. 22.5 ПДР України, затв. ПКМУ № 306 від 10.10.2001, рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують: фактичної маси: комбіновані транспортні засоби: трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом максимальне значення для автомобільних доріг державного значення 40 т, трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра 44 т. Відповідачами не враховано, що трьовісний напівпричіп TURBOS HOET АІ 0077 ХВ є спеціалізованим напівпричепом контейнеровозом, а відповідно гранична фактична маса становить 44 т, а не 40 т, як вказано в оскаржуваній постанові. Вищевказане підтверджується відомостями зі свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів СХЕ № 087281, СХЕ № 087278, а також матеріалами фото звіту, що офіційно доступний за посиланням https://wim.dsbt.gov.ua/r/AA00020129/. Також вказує, що ні оскаржувана постанова, ні матеріали фотозвіту не містять належним чином зафіксованих фактів, яким саме транспортним засобом (напівпричепом) було вчинено правопорушення. Таким чином, позивач вважає, що для притягнення її до відповідальності за ч.2 ст.132-1 КУпАП фактична вага її автомобіля з напівпричепом та з вантажем мала б перевищувати 46,2 тони (44 т + 5%). Також, позивач наголошує, що тотожний спір між позивачем та відповідачем щодо цього самого ТЗ та щодо тотожного складу правопорушення був вирішений Шостим апеляційним адміністративним судом у межах справи № 357/10612/23, так у постанові від 24.01.2024, апеляційний суд зробив такий висновок, що транспортний засіб VOLVO FH 400, д.н.з. НОМЕР_1 рухався із спеціалізованим напівпричепом контейнеровозом TURBOS HOET реєстраційний номер НОМЕР_2 . Також з вказаних фотоматеріалів вбачається, що напівпричіп контейнеровоз перевозив саме контейнер. В той же час, спірна постанова містить інформацію, що кількості вісей зафіксованого транспортного засобу разом із причепом становить 6 (тобто використано тривісний тягач та тривісний напівпричеп), що свідчить про наявність підстав для застосування до транспортного засобу позивача обмежень максимальним навантаженням на рівні 44 тон. Також, позивач вказує на аналогічний розгляд справи № 357/5982/24, в якому рішенням від 28.06.2024 позов ОСОБА_1 було задоволено. Позивач стверджує, що перевезення контейнеру здійснювалось саме спеціалізованим напівпричепом контейнеровозом марки Turbos Hoet модель OPL-ЗАТ-38-03ВSRM, ДНЗ НОМЕР_2 , який відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 є напівпричепом спеціалізованим контейнеровоз Е категорії CE, марки TURBOS HOET, модель OPL-ЗАТ-38-03ВSRM, повною масою 39000 кг.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2024 року, головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду.

Ухвалою судді від 07 серпня 2024 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Судом 13.08.2024 року за вх..№42462 отримано додаткові пояснення, за підписом представника позивача адвоката Шевченко А.М., в яких остання зазначила, що листом від 07.08.2024 № 8190/3.1.2/15 24 Державна служба України з безпеки на транспорті надіслала адвокату Шевченко А.М. засвідчену копію оскаржуваної постанови з доказами її направлення ОСОБА_1 та повернення без вручення. Згідно з постановою 30.05.2024 о 18 год. 39 хв. за адресою М 02, км. 168+502, Сумська обл. автоматичним пунктом фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті зафіксовано транспортний засіб Volvo FH 400, ДНЗ НОМЕР_4 . Постановою стверджується, що ОСОБА_1 допустила рух транспортного засобу із перевищенням нормативних параметрів зазначених у п. 22.5 ПДР України: перевищення загальної маси транспортного засобу на 8 % (3.2 тон), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 т, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 132-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Постановлено притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накласти на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8 500, 00 грн., що є предметом оскарження за цим позовом. У зв`язку з тим, що Державною службою України з безпеки на транспорті визначено постанову такою, що набрала законної сили 25.06.2024 штраф стягується у подвійному розмірі 17 000 грн. 00 коп. ОСОБА_1 не погоджується зі змістом постанови та вважає її такою, що складена помилково, склад адміністративного правопорушення відсутній, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа закриттю, з огляду на наступне: Автошлях М 02 (Кіпті Глухів Бачівськ) є автомобільним шляхом міжнародного значення на території України, відповідно до пп. б п. 22.5 ПДР України, затв. ПКМУ № 306 від 10.10.2001, рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують: фактичної маси: комбіновані транспортні засоби: трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом максимальне значення для автомобільних доріг державного значення 40 т, трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра 44 т. Постановою від 31.05.2024 підтверджується, що фактичні зафіксовані параметри ТЗ: кількість вісей 6 шт; спарені колеса 3 вісі, загальна маса 48000 кг. Проте не враховано, що трьовісний напівпричіп TURBOS HOET АІ 0077 ХВ є спеціалізованим напівпричепом контейнеровозом, а відповідно гранична фактична маса становить 44 т, а не 40 т, як помилково вказано в оскаржуваній постанові. Вищевказане підтверджується відомостями зі свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів СХЕ № 087281, СХЕ № 087278, а також матеріалами фото звіту, що офіційно доступний за посиланням https://wim.dsbt.gov.ua/r/AA00020129/, що міститься в постанові від 31.05.2024. Більше того, ні оскаржувана постанова, ні матеріали фотозвіту не містять належним чином зафіксованих фактів, яким саме транспортним засобом (напівпричепом) було вчинено правопорушення. Таким чином, позивач вважає, що для притягнення її до відповідальності за ч. 2 ст.132-1 КУпАП фактична вага її автомобіля з напівпричепом та з вантажем мала б перевищувати 46,2 тони (44 т + 5%). А зафіксована в автоматичному режимі загальна маса транспортного засобу становить 43,200 т, що виключає в її діях наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 132-1 КУпАП. У позовній заяві позивачем заявлено стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 4500 грн. 00 коп., з метою підтвердження означених витрат позивач просила приєднати до матеріалів справи акт здачі приймання наданих послуг №4 від 12.08.2024, також надала детальний опис послуг та витраченого адвокатом часу.

Заперечуючи позовні вимоги, представник Державної служби України з безпеки на транспорті Коломієць В.О. подала відзив на позовну заяву, який був зареєстрований канцелярією суду 14.08.2024 року за вх..№42756, в якому вказано, що старшим державним інспектором відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті, Дорошенко О. В., складено постанову серії АА №00020129 від 31.05.2024, згідно з якою встановлено, що 30.05.2024 о 18 год 39 хв., за адресою М-02, км 168+502, Сумська обл., відповідальна особа ОСОБА_1 , допустила рух транспортного засобу VOLVO FH 400 , ДНЗ НОМЕР_4 із перевищенням нормативних параметрів зазначених пунктом 22.5 ПДР України: перевищення загальної маси транспортного засобу на 8% (3.2 тон), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 тон, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 132-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Вищевказане правопорушення зафіксоване в автоматичному режимі за допомогою комплексного технічного засобу WIM 73, WAGA-WIM40, CRUA-04-VVE: свідоцтво про повірку підсистеми вагового контролю № 04/4652 чинний до 22.12.2024 року, свідоцтво про повірку підсистеми габаритного контролю № 1935 чинний до 22.12.2024 року, свідоцтво про повірку ідентифікації № 1934 чинне до 22.12.2024. Представник відповідача вказує, що здійснюючи перевезення вантажу із певними відхиленнями від встановлених нормативів, користувач транспортним засобом завідомо погоджується на перевищення встановлених вагових та габаритних параметрів транспортного засобу. Таке рішення призводить до негативної ситуації з автодорогами, оскільки перевезення вантажів із перевищення нормативних вагових та/або габаритних параметрів передусім пошкоджує дорожнє покриття, порушуючи його міцність та цілісність, що в подальшому спричиняє руйнування дорожнього полотна. Тобто, встановлення відповідних нормативів та притягнення до відповідальності за їх перевищення слугує превентивним та компенсаційним заходом, що в свою чергу підвищить безпеку руху на автодорогах та слугуватиме збереженню українських автошляхів. Представник відповідача посилаючись на ч.2 ст. 286 КАС України зазначає, що позовну заяву подано з пропуском 10 денного строку, оскільки постанова серії АА № 00020129 винесена 31.05.2024 р. та була скерована 03.06.2024 р. на адресу позивача ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , (поштове відправлення № 850) у відповідності до вимог діючого законодавства України. Вказаний лист повернувся на адресу Укртрансбезпеки з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Представник відповідача №1 вважає, що оскаржувана постанова набрала законної сили 25.06.2024 р. після отримання відправником повернутого поштового відправлення з позначкою про невручення у відповідності до статті 291 КУпАП. Оскільки штраф за постанову не було сплачено у визначений законом строк, а інформація щодо її оскарження до Укртрансбезпеки не надходила, вказана постанова була подана для примусового виконання до Білоцерківського відділу ДВС у Білоцерківському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ). Згідно з ч.2 ст.308 КУпАП у порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з порушника стягується подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу. Враховуючи пропуски строку на оскарження постанови, представник відповідача просить залишити позовну заяву без розгляду, на підставі п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України. Також, представник відповідача заперечує твердження позивача щодо аналогічних справ № 357/10612/23, № 357/5982/24, оскільки зафіксовані адміністративні правопорушення містять самостійні склади, з огляду на різницю кожного в суб`єктивній стороні час, місце (відрізок дороги), обставини (перевищення загальної маси транспортного засобу), технічний засіб, яким зафіксовано правопорушення, а тому дана справа не може розглядатися за аналогією з іншою адже окреслює окреме правопорушення. Представник відповідача наголошує, що на момент виникнення спірних правовідносин форма постанови оновлена та викладена відповідно до наказу Міністерства інфраструктури № 324 від 14.05.2022. Відповідно до Додатка 1 до Інструкції № 512 в частині «Установив (-ла)» постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі має міститися інформація про марку, модель, державний номерний знак транспортного засобу, яка вказана в оскаржуваній постанові, а саме інформація про тягач (до якого приєднаний причіп, що не може рухатись самостійно). В постанові фіксується саме марка, модель, державний номерний знак тягача, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» причіп це транспортний засіб без власного джерела енергії, пристосований для буксирування автомобілем. Зважаючи на це в постанові зазначається саме інформація про тягач. Сторона відповідача просить врахувати скріншот робочого місця інспектора під час розгляду адміністративного правопорушення, з якого вбачається, що відповідачем визначено тип транспортного засобу із напівпричепом, тобто та обставина що тягач рухався із напівпричепом була досліджена та врахована. В свою чергу, постанова, яка оскаржується позивачем у цій справі, за своїм змістом повністю відповідає вимогам вищезазначених нормативно-правових актів та містить необхідну інформацію, згідно якої уповноваженою посадовою особою відповідача було встановлено подію, склад адміністративного правопорушення та правомірно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності згідно частини 2 статті 132-1 КУпАП. Представник відповідача вказує, що під час вчинення правопорушення та винесення оскаржуваної постанови діяла нова редакція Порядку №1174 від 28.02.2024, тоді як позивач посилається на стару редакцію Порядку №1174. Сторона відповідача заперечує твердження позивача щодо невідповідності змісту постанови вимогам чинного законодавства, а саме, що у постанові не зазначено марки, моделі, державного номерного знаку причепу, оскільки ст. 283 КУпАП, Інструкція №512 та Порядок №1174 не передбачає фіксації державного номерного знаку напівпричепа. Щодо навантаження транспортного засобу зазначено, що перевищення нормативних вагових параметрів транспортного засобу, визначених пунктом 22.5 ПДР, було встановлено із врахуванням допустимої похибки вагового комплексу, як передбачено ДСТУ OIML R 134-1:2010 (OIML R 134-1:2006, IDT). Постановою серії АА № 00020129 від 31.05.2024 зафіксовано фактичні параметри транспортного засобу. Згідно інформаційної карти габаритно-вагового контролю за постановою серії АА № 00020129 від 31.05.2024, загальна маса транспортного засобу скала 48000 кг., тобто з перевищенням нормативних параметрів навантаження (з урахуванням похибки пристрою) на 8% (3,2 тон). Отже, розрахунок відсоткового перевищення навантаження загальної маси, за формулою становить 8% ((48000- 40000 -(10%* 48050))/40000)*100 %). В даному випадку позивача притягнуто до відповідальності за перевищення загальної маси транспортного засобу, адже транспортний засіб не використовувався як контейнеровоз, оскільки перевезення вантажу не здійснювалось у контейнері. Водночас, в контексті пункту 22.5 ПДР України відповідальна особа, зважаючи на особливості та характер вантажу, зобов`язана обрати вагу, яка водночас не перевищуватиме повну масу транспортного засобу. Також у відзиві вказано, що визначальним фактором при застосуванні нормативу загальної маси 44 тони, є не лише наявність підтверджуючого документу про те що транспортний засіб рухався із напівпричепом контейнеровозом, а й те, щоб контейнеровоз здійснював перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра. Для застосування параметру фактичної маси в розмірі 44 тонни при оцінці правомірності руху транспортного засобу обов`язково мають бути дотримані такі вимоги: 1) автомобіль (тягач) має бути трьохвісним з трьохвісним напівпричепом (контейнеровозом) загальною максимальною довжиною 13,716 метра; 2) на зазначеному автомобілі (тягачі) із вказаним напівпричепом (контейнеровозом) мають бути розміщені один або більше контейнерів або змінних кузовів; 3) рух має здійснюватися на автомобільних дорогах загального значення. Відсутність, хоча б однієї із вказаних вимог унеможливлює застосування підвищеного показнику фактичної маси 44 тонни при оцінці правомірності руху транспортного засобу. В такому разі, застосовується показник дозволеної фактичної маси 40 тонн, перевищення, якого на понад 5%, тягне за собою накладення штрафу, згідно частини 2 статті 132-1 КУпАП. В межах спірних правовідносин напівпричіп TURBOS HOET, д.н.з. НОМЕР_2 не використовувався як контейнеровоз, оскільки перевезення вантажу не здійснювалось у контейнері чи змінному кузові. Сторона відповідача наголошує, що саме договір про перевезення вантажів контейнером є належним доказом надання послуг з перевезення вантажу контейнеровозом. Однак, будь-яких доказів, щодо здійснення позивачем вантажного перевезення саме контейнером, ідентифікації такого контейнера, доказів щодо придбання або використання контейнера, товарно-супровідних документів на перевезення вантажу контейнером, або сертифікатів на такий контейнер, які б могли свідчити про контейнерні перевезення транспортним засобом позивача, матеріали справи не містять. Вказують, що невід`ємною частиною безпечних контейнерів є кутові фітинги кутові кріплення для полегшення погрузки і складування, наявність спеціальної конструкції, що полегшує його перевантаження, зокрема з одного виду транспорту на інший (водний, залізничний, автомобільний тощо). Зміст свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, доданого позивачем до позовної заяви, зміст фотофіксації та відеофіксації (в момент вчинення правопорушення) транспортного засобу, яким здійснено перевезення вантажів у цій справі, свідчить про те, що транспортний засіб перевозив вантаж у напівпричепі - контейнеровозі, однак не у контейнерах або в змінних кузовах, а тому загальна маса транспортного засобу повинна складати 40 т. Одне зазначення в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, що напівпричіп є контейнеровозом не є свідченням того, що вантаж перевозився у контейнерах. Адже, контейнеровоз є лише платформою на яку кріпляться контейнери або змінні кузови для перевезення вантажу. Так як перевезення вантажу контейнеровозом з контейнером являє собою можливість здійснення перевезення більшої маси, то відповідні норми мають бути дотримані. Втім, за даними фотофіксації спеціалізований сідловий тягач на платформі для контейнерів перевозив не контейнер. Відповідно до фотофіксації транспортного засобу вбачається, що напівпричіп не має верхньої частини, тобто до конструкції внесено зміни - додано тентований верх. Сторона відповідача наголошує, що позивачем не було надано доказів, що перевезення спеціалізованим напівпричепом контейнеровозом марки TURBOS HOET модель OPL-ЗАТ-38-03ВSRM, ДНЗ НОМЕР_2 було здійснено в контейнері згідно з їх призначенням, а тому вважають що належним чином визначено тип транспортного засобу та як наслідок здійснено правильний розрахунок відсотку перевантаження загальної маси транспортного засобу. Прилад -WIM 73, WAGA-WIM40, CRUA-04-VVE, яким здійснювалась фіксація правопорушення в автоматичному режимі, є справним та придатним до експлуатації, що підтверджується: - свідоцтвом про повірку підсистеми вагового контролю № 04/4652 чинний до 22.12.2024 року; - свідоцтвом про повірку підсистеми габаритного контролю №1935 чинний до 22.12.2024 року; - свідоцтвом про повірку ідентифікації № 1934 чинне до 22.12.2024. Заперечуючи стягнення витрат на правничу допомогу, сторона відповідача вказала, що адвокатом надавалися послуги в аналогічних справах ОСОБА_1 та здійснювалося представництво в аналогічних за предметом позову справах, де зазначено аналогічні підстави позову та описані аналогічні до даної справи підстави та обставини. Позовні заяви та відповіді на відзив є ідентичними, за винятком персоналізованих даних, таких як номер оскаржуваної постанови, та ідентифікаційні дані транспортних засобів. Враховуючи зазначене, адвокату не потрібно було додатково вивчати нормативно правові акти та актуальність судової практики, виписувати нову позицію у позовній заяві. А також вказали, що заявник має право на відшкодування судових витрат та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Враховуючи викладене представник відповідача просила відмр=овити у задоволенні позовних вимог.

Судом 22.08.2024 року за вх..№44120 отримано відповідь на відзив, в якій представник позивача вказує, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду по справі № 357/10612/23 має преюдиційне значення у справі між тими самими сторонами, щодо тих самих транспортних засобів та ймовірного адміністративного правопорушення тієї ж самої правової кваліфікації, оскільки ті ж самі транспортні засоби та контейнер є об`єктами дослідження. Також, звертає увагу суду, що суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Ярмолою О.Я. також розглянуто справу № 357/11077/24 щодо тотожного складу сторін (за позовом ОСОБА_1 до Державної служби з безпеки на транспорті), ймовірного правопорушення тієї ж самої правової кваліфікації ч. 2 ст. 132-1 КУпАП та щодо тих самих транспортних засобів тягач VOLVO FH 400, д.н.з. НОМЕР_4 , що рухався із спеціалізованим напівпричепом контейнеровозом TURBO'S HOET д.н.з. НОМЕР_2 , рішенням від 21.08.2024 позов задоволено повністю, постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності скасовано, провадження закрито. Та враховуючи доводи відзиву на позовну заяву, інспектор заперечив приналежність контейнера до контейнерів виключно через відсутність зовнішнього маркування, що не є об`єктом перевірки відповідача та не може бути підставою для застосування штрафу за оскаржуваною постановою. Сторона позивача стверджує, що перевезення контейнеру здійснювалось саме спеціалізованим напівпричепом контейнеровозом марки TURBOS HOET модель OPL-ЗАТ-38-03ВSRM, ДНЗ НОМЕР_2 , даний транспортний засіб призначений для перевезення тільки контейнерів, з наданих відповідачем фото вбачається, що на контейнеровозі знаходився контейнер типу OPEN TOP. При цьому, технічні характеристики контейнерів за видами та типами визначені Національним стандартом України Вантажні контейнери серії 1. Технічні вимоги та методи випробування. Частина 2. Ізотермічні контейнери (ISO 1496-2:2008, IDT) ДСТУ ISO 1496-2:2013, що були прийняті наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 1424 від 29.11.2013 «Про прийняття національних стандартів України, гармонізованих з міжнародними та європейськими стандартами, пробних національних стандартів України, гармонізованих з міжнародними стандартами, скасування національних стандартів України та міждержавних стандартів в Україні». Контейнер відкритий зверху належить до категорії контейнерів загального призначення спеціалізовані, хоч встановлювати такі факти і не належить до повноважень Укрдержтрансбезпеки. Зазначають, що наказом Міністерства фінансів України № 1011 від 20.09.2012 «Про затвердження відомчих класифікаторів інформації з питань державної митної справи, які використовуються у процесі оформлення митних декларацій» затверджено Класифікатор типів контейнерів, яким і визначений тип контейнеру Open Top. Таким чином, сам лише факт відсутності маркування на контейнері жодним чином не впливає на його технічні характеристики та вантажопідйомність, а також не є предметом перевірки відповідача та тим паче не є підставою для застосування штрафу за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП. Притягнення до адміністративної відповідальності відбувається не за перевезення вантажу самим лише тягачем, а за фактом обсягу загального навантаження всього транспортного составу вцілому (разом), як тягач так і причіп є окремими транспортними засобами, як це визначено свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів, а в зчіпці є цільним транспортним составом. Згідно п. 2.13 ПДР транспортний засіб для перевезення вантажів складається з тягача відповідної категорії та причепу. Відповідно об`єктом дослідження та перевірки є весь транспортний состав, відтак у оскаржуваній постанові мала б бути вказана інформація про марку, модель, державний номерний знак як тягача так і напівпричепа.

Судом 28.08.2024 року за вх..№44654 отримано додаткові пояснення за підписом представника відповідача Державної служби України з безпеки на транспорті Коломієць В.О., в яких остання зазначила, що дана справа не може розглядатися за аналогією з іншою адже окреслює окреме правопорушення, в даному випадку зафіксовані адміністративні правопорушення містять самостійні склади, з огляду на різницю кожного в суб`єктивній стороні час, місце (відрізок дороги), обставини (перевищення загальної маси транспортного засобу), технічний засіб, яким зафіксовано правопорушення. Отже дані справи не є тотожними відповідно до предмету спору. Представник відповідача звертає увагу суду, що ключовою обставиною, яка підлягає доказуванню в ході розгляду справи, є доведення факту перевезення контейнеровозом саме контейнеру. У відповіді на відзив було зазначено, що перевезення контейнеру типу OPEN TOP здійснювалось саме спеціалізованим напівпричепом контейнеровозом марки TURBOS HOET модель OPL-ЗАТ-38-03ВSRM, ДНЗ НОМЕР_2 . Позивач не надав інформації про вантаж, який він перевозив, також відсутні будь-які документи, які підтверджують перевезення вантажу автомобільним транспортом у контейнері з дотримання позивачем вимог п.17.2-17.5 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, якими забороняється перевозити в універсальних контейнерах вантажі, які швидко псуються, сипучі вантажі без тари, вибухові, займисті, їдкі та отруйні речовини, смердючі вантажі та ті, які забруднюють стіни і підлогу контейнера, а також вантажі, які не можуть бути завантажені в контейнер або вивантажені з нього без застосування вантажно-розвантажувальних механізмів. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що під час проведення габаритно-вагового контролю транспортним засобом, здійснювалися безпечні вантажні перевезення в універсальних або спеціалізованих контейнерах, або в спеціалізованих контейнерах-платформах, чи змінному кузові згідно з їх призначенням. Позивачем не надано доказів того, що на його транспортному засобі знаходився контейнер із відповідним маркуванням, а саме що наявна пломба контейнера, найменування власника, зазначення вантажності та маси, так само не надано договір про перевезення вантажів контейнером, який є належним доказом надання послуг з перевезення вантажу контейнеровозом. Зважаючи на зазначене відповідачем належним чином визначено тип транспортного засобу та як наслідок здійснено правильний розрахунок відсотку перевантаження загальної маси транспортного засобу.

Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а тому відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником транспортних засобів: - спеціалізований напівпричіп - спеціалізований Н/ПР - контейнеровоз-Е марки TURBOS HOET, модель OPL-ЗАТ-38-03ВSRM, д.н.з. НОМЕР_2 , 2004 року випуску, повна маса 39000, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ; - спеціалізований вантажний - спеціалізований сідловий тягач-Е марки VOLVO, модель FН 400, д.н.з. НОМЕР_4 , 2007 року випуску, що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 .

31.05.2024 року старшим державним інспектором відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті, Дорошенко О. В., складено постанову серії АА № 00020129, згідно з якою, 30.05.2024р. о 18 год 39 хв., за адресою М-02, км 168+502, Сумська обл., відповідальна особа ОСОБА_1 , допустила рух транспортного засобу VOLVO FH 400, ДНЗ НОМЕР_4 із перевищенням нормативних параметрів зазначених пунктом 22.5 ПДР України: перевищення загальної маси транспортного засобу на 8% (3,2 тон), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 тон, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 132-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8 500 грн.

Правопорушення зафіксовано в автоматичному режимі технічним засобом WIM 73, WAGA-WIM40, CRUA-04-VVE.

Виміряні з урахуванням похибки вагові або габаритні параметри транспортного засобу загальна маса - 43200 кг. Фактичні зафіксовані параметри ТЗ: кількість вісей 6 шт., спарені колеса - 3 вісь; відстань між вісями 1-2: 2771 мм., 2-3: 1284 мм., 3-4: 5636 мм; 4-5: 1299 мм; 5-6: 1397 мм; навантаження на вісь 1- 7250 кг, 2 - 4500 кг, 3 - 10900 кг, 4 - 8800 кг, 5 - 8500 кг; 6 - 8050 кг; загальна маса - 48000 кг, довжина 14,7 м.

Оскаржувана постанова містить посилання на веб-сайт з ідентифікатором доступу, на якому відображені фотографії транспортного засобу в момент вчинення правопорушення - https://wim.dsbt.gov.ua/r/а/AA00020129/.

В матеріалах справи містяться роздруковані з веб-сайту знімки транспортного засобу в момент вчинення ймовірного правопорушення.

Представник відповідача Державної служби України з безпеки на транспорті Коломієць В.О. просила залишити даний позов без розгляду в зв`язку з пропуском 10-ти денного строку для оскарження. При цьому зазначила, що оскаржувана постанова була направлена на адресу реєстрації ОСОБА_1 , але повернулася не врученою.

Позивач вказує, що 02.08.2024 року з онлайн сервісу перевірки адміністративних правопорушень в галузі безпеки на транспорті зафіксованих в автоматичному режимі за посиланням https://wim.dsbt.gov.ua/ їй стало відомо про винесення постанови АА №00020129 від 31.05.2024 року за фактом ймовірного правопорушення перевантаження загальної маси.

Відповідно до листа від 07.08.2024 року за № 8190/3.1.2/15 24 Державна служба України з безпеки на транспорті надіслала адвокату Шевченко А.М. засвідчену копію оскаржуваної постанови з доказами її направлення ОСОБА_1 та повернення без вручення.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

При цьому, згідно частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою статті 286 КАС України визначено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Дотримання строків на подання позовної заяви є однією з умов дисциплінування учасників судового процесу. У випадку ж пропуску строку, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Згідно правової позиції Верховного Суду у постановах від 26.06.2018 у справі №473/653/17, від 18.01.2019 року в справі № 576/1434/17, при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд повинен звертати увагу на усі доводи позивача; на тривалість строку, який пропущено; на поведінку позивача протягом цього строку; на дії, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності. Суди повинні гарантувати доступ до правосуддя особам, які вважають, що їх право порушене, і діяли добросовісно, але пропустили строк звернення до суду з поважних причин.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Визначені процесуальним законом строки, про які зазначено вище, це той орієнтовний період часу, протягом якого позивач мав би проявити інтерес стосовно свого позову, якщо він дійсно зацікавлений у тому, щоб провадження у справі було відкрито, а його спір вирішено. Строк звернення до суду для такої категорії спорів доволі стислий - десять днів, і якщо зважити на характер спірних правовідносин, встановлений строк з одного боку має на меті дисциплінувати позивача, який, якщо він справді зацікавлений у відновленні своїх порушених прав, повинен якомога швидше реалізувати своє право на захист, з іншого боку - є своєрідним бар`єром, який повинен запобігати зловживанню правами і сприяти правовій визначеності правовідносин.

Підсумовуючи зазначене, реалізувати своє право на захист в порядку адміністративного судочинства, потрібно вчасно, а поновити пропущений строк суд може, якщо для цього є поважні і об`єктивні причини.

Відтак, на думку суду, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Оскільки у відповідності до норм КАС України перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідач у відзиві підтвердив, що позивачу 03.06.2024 року було направлено постанову серії АА №00020129 від 31.05.2024 року, але вона повернулася 25.06.2024 року без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання.»

Таким чином, стороною відповідача не спростовано позицію позивача щодо необізнаності про винесення 31.05.2024 р. постанови серії АА №00020129, а тому, суд вбачає поважні і об`єктивні причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Законом України «Про автомобільний транспорт», який визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 4 ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

Згідно з ч. 2 ст. 29 Закону України «Про дорожній рух» з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103, передбачено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Статтею 33 Закону України «Про автомобільні дороги» визначено, що рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 22.5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, визначено, що рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують фактичної маси вантажних автомобілів, зокрема:

- двовісний автомобіль (тягач) з трьохвісним напівпричепом - 40 тон;

- трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом - 40 тон;

- двовісний автомобіль (тягач) з трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра - 42 тони;

- трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра - 44 тони.

Оскаржуваною постановою від 31.05.2024 року підтверджується, що фактичні зафіксовані параметри ТЗ : кількість вісей 6 шт; спарені колеса 3 вісі, загальна маса 48000 кг. Проте не враховано, що трьохвісний напівпричіп є спеціалізованим напівпричепом контейнеровозом, а відповідно, гранична фактична маса становить 44 т., а не 40 т., як зазначено в постанові. Наведене підтверджено відомостями зі свідоцтв про реєстрацію ТЗ та фото, що надані відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 132-1 КУпАП перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі: п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно; однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20%; двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20%, але не більше 30%; трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30%.

З наявної в матеріалах справи оскаржуваної постанови вбачається, що адміністративне правопорушення зафіксоване в автоматичному режимі технічним засобом WIM 73, WAGA-WIM40, CRUA-04-VVE, в той же час, спірна постанова містить інформацію щодо результатів зважування транспортного засобу VOLVO FH 400, д.н.з. НОМЕР_4 з урахуванням похибки на рівні 43200 кг. та в ній зазначено про перевищення загальної маси транспортного засобу на 8 % (3,2 тон).

Однак, будь-якої інформації щодо застосованого напівпричепу та чи являється/не являється він двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровозом) у спірній постанові не зафіксовано.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

За визначенням ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків ( стаття 72 КАС Ураїни ).

Згідно ч. 3 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, у адміністративних справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 14.02.2019 року у справі №127/163/17-а постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

З наявних у справі матеріалів фотофіксації правопорушення вбачається, що транспортний засіб VOLVO FH 400, д.н.з. НОМЕР_4 рухався із спеціалізованим напівпричіпом контейнеровозом TURBO'S HOET реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Спірна постанова містить інформацію, що кількості вісей зафіксованого транспортного засобу разом із причепом становить 6 (тобто використано тривісний тягач та тривісний напівпричіп), що свідчить про наявність підстав для застосування до транспортного засобу позивача обмежень максимальним навантаженням на рівні 44 тон.

Окрім того, неможливо залишити поза увагою посилання сторони позивача на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2024 року по справі № 357/10612/23, якою були встановлені обставини саме щодо вказаних транспортних засобів, та зроблено висновок щодо недоведеності вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.132-1 КУпАП, оскільки під час фіксації правопорушення транспортний засіб VOLVO FH 400, д.н.з. НОМЕР_4 рухався із спеціалізованим напівпричіпом контейнеровозом TURBO'S HOET реєстраційний номер НОМЕР_2 , на якому було встановлено контейнер, тобто до нього застосовуються обмеження максимальної маси в 44 тони.

З огляду на зазначене, суд вважає, що при здійсненні відповідачем розрахунку перевищення вагових параметрів не було враховано обставину щодо типу напівпричепу, який використовувався при перевезенні вантажу, зокрема напівпричіпу-контейнеровозу та кількість вісей зафіксованого транспортного засобу (використано тривісний тягач та тривісний напівпричеп), для якого, відповідно до п. 22.5 ПДР, встановлено обмеження фактичної маси 44 тони.

Відповідач не надав доказів про наявність у власності позивача, або використання ним у зв`язці з автомобілем VOLVO FH 400, д.н.з. НОМЕР_4 27.05.2024р. іншого напівпричепу.

Вказана обставина не була врахована співробітником Укртрансбезпеки під час складання спірної постанови. Судом встановлено, що оскаржувана постанова була винесена інспектором лише на підставі огляду відео(фото) фіксації ТЗ. При цьому, позивач був позбавлений надати будь-які докази (накладні, сертифікати, супроводжуючі документи), додаткові дані та в належний спосіб пояснити/спростувати позицію відповідача.

Стороною позивача надано докази в спростування обставин, що зафіксовані в оскаржуваній постанові, зокрема, матеріали справи місять свідоцтва про реєстрацію ТЗ, фото в підтвердження перевезення контейнеровозом і кріплення саме контейнеру, а не будь-чого іншого.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та скасування спірної постанови.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи вищевикладене, оскаржувана постанова підлягає скасуванню із закриттям справи про адміністративне правопорушення відносно позивача за ч. 2 ст. 121 КУпАП.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Тому, керуючись приписами наведених норм законодавства, оцінивши надані сторонами до матеріалів справи докази, суд дійшов висновку про скасування оскаржуваної постанови, та закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно зі п. 2 ч. 5 ст. 246 КАС України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Позивач ставить вимогу про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на свою користь понесені витрати по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, а також те, що позовні вимоги задоволені, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений останнім судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Щодо стягнення судових витрат на правову допомогу.

Відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат відповідно до вимог частини сьомої цієї статті покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат підлягає оцінці кожен окремий доказ надання правової допомоги та у їх сукупності співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката, а також заперечення суб`єкта владних повноважень щодо обґрунтованості їх розміру.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява № 19336/04).

Так, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу до суду було надано: договір про надання правничої допомоги № 102/23 від 16.08.2023 року, додаткову угоду №4 до договору№ 102/23, акт здачі-приймання наданих послуг №4 від 12.08.2024.

Згідно акту здачі-приймання наданих послуг №4 від 12.08.2024 адвокатом по справі 357/11078/24 були надані такі послуги клієнту: підготовка та подання позовної заяви про визнання протиправною та скасування постанови серії АА № 00020129 від 31.05.2024 та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення від 01.08.2024, що включає зокрема: збір доказів (у т.ч. подання адвокатського запиту №40/А/.З. від 02.08.2024 року; формування матеріально правових та фактичних підстав (обґрунтувань) позову; підбір та зазначення у позовній заяві релевантної судової практики 5 год; підготовка та подання додаткових пояснень від 12.08.2024 року 1 год. Вартість наданих послуг склала без ПДВ 4 500 грн. 00 коп.

Так, в постанові Великої Палати у справі № 910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд, вирішуючи питання про відшкодування судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, у відповідності до частини п`ятої статті 242 КАС України враховує висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладений у постанові 21.01.2021 №280/2635/20, відповідно до якого КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Такий же правовий висновок містяться і постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02.12.2020 року у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 року у справі № 753/1203/18.

Так, у Рішенні по справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07 ) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені.

Такий висновок ЄСПЛ також викладений у вже зазначеному вище рішенні у справі «Савін проти України» ( Заява № 34725/08).

Тож фактичність витрат на правничу допомогу слід розглядати у широкому сенсі, включаючи не лише оплату таких витрат, але й виходячи власне із того, що достатньою є наявність відповідного договірного обов`язку. Відповідно, якщо договірний обов`язок щодо оплати наявний, то такого обов`язку достатньо для визнання витрат фактичними і такими, що підлягають компенсації стороні.

Зазначені норми (статті 134, 139) були введені в КАС України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів-суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

Судом встановлено, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу, пов`язані із юридичним супроводом справи № 357/11078/24 підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

У вже згаданій справі № 755/9215/15-ц Велика Палата також вказала, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

Представник відповідача Державної служби України з безпеки на транспорті Коломієць В.О. у відзиві зазначала, що дана справа розглядається за правилами спрощеного провадження, є незначною та вказував на відсутність підстав для стягнення витрат на правову допомогу, з огляду на те, що адвокатом надавалися послуги ОСОБА_1 в аналогічних справах та здійснювалося представництво в аналогічних за предметом позову справах, а тому адвокату не потрібно було додатково вивчати нормативно правові акти та актуальність судової практики.

Водночас, суд може зменшити витрати на правову допомогу як за клопотанням сторони, так і за власної ініціативи, про що викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.01.2020 у справі №910/17955/17.

Відповідно до конкретної та послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №808/1849/18.

У разі, якщо під час вирішення клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених стороною в адміністративній справі суб`єктом приватного права, за рахунок бюджетних асигнувань іншої сторони суб`єкта владних повноважень, суди доходять висновку про неспівмірність зазначеного у клопотанні розміру витрат на таку допомогу, то суди повинні на підставі аналізу поданих сторонами доказів, з урахуванням категорії складності та значення справи для сторін, самостійно визначити розмір судових витрат на правничу допомогу, який має бути відшкодований.

Такої позиції дотримується Касаційний адміністративний суд Верховного Суду в своїй постанові від 08.02.2022 у справі №160/6762/21.

В своїй постанові Касаційний адміністративний суд Верховного Суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19 зазначив, що суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 12350 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, Суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. Доводів податкового органу щодо неспівмірності витрат на правову допомогу відзив на позовну заяву не утримує.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як зазначено вище, у Додатковій угоді № 4 до Договору №102/23 про надання правничої допомоги від 16.08.2023 року, укладеного між адвокатом Шевченко Ангеліною Миколаївною та ОСОБА_1 , сторони договору погодили фіксований розмір послуг у розмірі 4500 грн. (п. 2 цього Додатку) за підготовкута подання позовної заяви про скасування постанови серії АА № 00020129 від 31.05.2024 року, підготовку та подання при потребі заяв/клопотань з процесуальних питань, а також заперечень проти заяв та клопотань, у тому числі заяви про забезпечення позову.

Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин.

Хоча справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності не є складними. Водночас це не може бути безумовною підставою для відмови у стягненні витрат на правову допомогу.

Згідно ч.4 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, судом було враховано, що предметом розгляду у даній справі є встановлення правомірності постанови від 31.05.2024 року серії АА № 00020129 по справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 132-1 КУпАП, якою на позивача накладено штраф у розмірі 8500 грн., що є значною.

Суд, оцінюючи подані документи, якими представник позивача обґрунтовує фактичне понесення витрат на професійну правничу допомогу, дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу є доведеними, реальними та обгрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, доказів в зворотному щодо неспівмірності, відповідачем Державною службою України з безпеки на транспорті не надано.

З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку що розмір витрат визначений позивачем підлягає до стягнення у повному обсязі.

Керуючись ст. 2, 6, 9, 72, 90, 242-246, 251, 255, 262, 286 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду для оскарження постанови серії АА № 00020129 від 31.05.2024.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, старшого державного інспектора відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті Дорошенко Ольги Володимирівни про скасування постанови про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, - задовольнити.

Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання / перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України серії АА № 00020129, складену 31.05.2024 старшим державним інспектором відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті Дорошенко О.В., якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 132-1, а справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 605,60 грн. судового збору та 4500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Державна служба України з безпеки на транспорті, , місцезнаходження: вул. Антоновича, 51, м. Київ, 03150.

Відповідач: Старший державний інспектор відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті Дорошенко Ольга Володимирівна, місцезнаходження: вул. Антоновича, 51, м. Київ, 03150.

СуддяБ. І. Кошель