Справа № 300/5444/24
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2024-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" вересня 2024 р. справа № 300/5444/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
Адвокат Чорненький В.М., в інтересах ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач), звернувся до суду з адміністративним позовом до НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (надалі відповідач) про:
визнання протиправною бездіяльності НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо відмови у розгляді рапорту від 08.05.2024 військовослужбовцю ОСОБА_1 про звільнення останнього з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на дату надсилання вказаного рапорту);
зобов`язання відповідача розглянути рапорт від 08.05.2024 військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на дату надсилання вказаного рапорту) та прийняти рішення про його звільнення.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.05.2024 військовослужбовцем ОСОБА_1 поштовим відправленням АТ «Укрпошта» направлено до відповідача рапорт від 08.05.2024 про його звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції на дату направлення рапорту від 08.05.2024), а саме через сімейні обставини, у зв`язку з наявністю інвалідності ІІ групи у його матері ОСОБА_2 . Водночас, 03.07.2024 військовослужбовцем ОСОБА_1 отримано відповідь НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 10.06.2024 №08/М-541/638, якою йому відмовлено у розгляді вищевказаного рапорту від 08.05.2024. Представник позивача вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, чим порушуються права ОСОБА_1 як військовослужбовця та громадянина України.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.07.2024 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач копію ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.07.2024 отримав через особистий кабінет, зареєстрований у підсистемі «Електронний суд» 15.07.2024 о 16:10, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с. 40). Проте, правом подання відзиву на позовну заяву не скористався. Від останнього до суду не надходили заперечення проти позову.
Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
В даному випадку відповідач НОМЕР_1 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України в розумінні пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України є суб`єктом владних повноважень, який не скористався своїм правом на подання відзиву на адміністративний позов та, як наслідок, суд кваліфікує це як визнання позову.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, зазначає наступне.
Як встановлено судом з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 інспектор прикордонної служби 2 категорії проходить військову службу в НОМЕР_1 мобільному прикордонному загоні Державної прикордонної служби України.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 08.05.2024, матір`ю позивача є ОСОБА_2 , а батьком ОСОБА_3 (а.с. 24).
Згідно свідоцтва серії НОМЕР_3 від 17.0.2014, шлюб між батькам позивача розірвано (а.с. 30).
При цьому, як вбачається із довідки про стан здоров`я, виданої Незалежним Державним закладом охорони здоров`я в Тарчині, перекладеної з польської мови на українську мову, а також інших медичних документів, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має інвалідність ІІ групи (з діагнозом розсіяний склероз та дегенеративні захворювання хребта), потребує постійного стороннього догляду (а.с. 16-22).
Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1 від 07.05.2024, до складу сім`ї позивача входить мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інвалід ІІ групи, яка потребує сторонньої допомоги і догляду (а.с. 23).
Судом встановлено, що позивачем подавався 09.12.2023 до безпосереднього командування рапорт про його звільнення.
Як вбачається із листів відповідача від 14.05.2024 №08/6375-24-Вих та від 23.05.2024 №08/Ч-542/577, отриманих на адвокатські запити представника позивача, такий рапорт розглянутий, відповідь доведена до військовослужбовця. Разом із тим, повідомлено, що письмова відповідь на службові документи не передбачена законодавством (а.с. 7, 8).
Таким чином, суд встановив, що письмової відповіді на рапорт позивача від 09.12.2023 не надано. Окрім того, доказів надання позивачу усної відповіді на рапорт матеріали справи не містять.
В подальшому, військовослужбовець ОСОБА_1 поштовим зв`язком направив до відповідача рапорт від 08.05.2024 щодо його звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції на дату направлення рапорту), а саме через сімейні обставини, у зв`язку з наявністю інвалідності ІІ групи у його матері ОСОБА_2 (а.с. 10-11). До вказаного рапорту додано документи на підтвердження права на звільнення з військової служби, зокрема нотаріально завірені копії:
паспорту матері позивача (а.с. 31-32);
ідентифікаційного коду матері позивача (а.с. 25);
свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 (а.с. 24);
паспорта ОСОБА_1 (а.с. 28);
ідентифікаційного коду ОСОБА_1 (а.с. 26);
свідоцтва про розірвання шлюбу батьками позивача (а.с. 30);
довідки про витяг з медичного обліку від 19.04.2023, виданої Незалежним Державним закладом охорони здоров`я в Тарчині, Польща, що встановлює ІІ групу інвалідності ОСОБА_2 та потребу у постійному догляді (а.с. 16-18);
довідки про стан здоров`я від 19.04.2023, видану Незалежним Державним закладом охорони здоров`я в Тарчині, Польща, що встановлює ІІ групу інвалідності ОСОБА_2 та потребу у постійному догляді (а.с. 19-22);
акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1 від 07.05.2023, складений та виданий комісією Кукільницького старостинського округу №3 Більшівцівської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області (а.с. 23).
23.05.2024 рапорт позивача від 08.05.2024 разом із додатками до нього отримано НОМЕР_1 мобільним прикордонним загоном Державної прикордонної служби України, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 12-14).
Листом від 10.06.2024 №08/М-541/638 НОМЕР_1 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України повідомив позивача, що звернення від 08.05.2024 про звільнення, подане не по команді і не може бути розглянуто в порядку розгляду рапорту військовослужбовця (а.с. 27).
На переконання представника позивача, відповідач допустив протиправну бездіяльність, не розглянувши рапорту ОСОБА_1 від 08.05.2024 по суті, у зв`язку із чим вимушений звернутися до суду за захистом його порушених прав.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Згідно з частинами 1-2 статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі Закон №2232-XII).
Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
За змістом частини 2 статті 1 Закону №2232-XII, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-XII).
Частиною 2 статті 2 Закону України №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).
Суд звертає увагу, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.
Зокрема, останнім Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 469/2024 від 23.07.2024 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 12.08.2024 строком на 90 діб.
Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII.
Крім цього, відповідно до пункту 2 вже згаданого вище Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин, надалі Закон №389-VIII), воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», комплектування ДПС України військовослужбовцями і проходження ними військової служби здійснюються на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Так, правові підстави звільнення під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період врегульовано пунктом 2 частини четвертої статті 26 Законом №2232-ХІІ.
Зокрема, підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): зокрема у зв`язку з наявністю одного із своїх батьків із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Згідно частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі Положення №1115/2009), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.
Відповідно до п. 279 Положення №1115/2009, військовослужбовець може бути звільнений за сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України. Звільнення військовослужбовців з цих підстав здійснюється згідно з письмовими документами, які підтверджують наявність у них відповідних сімейних обставин або інших поважних причин.
Пунктом 288 вказаного Положення передбачено, що у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення. У разі звільнення військовослужбовця з військової служби за рішенням командування за розпорядженням начальника органу Держприкордонслужби, в якому проходить службу військовослужбовець, кадровий підрозділ органу забезпечує підготовку подання про його звільнення. Форма та порядок подання про звільнення військовослужбовців з військової служби та перелік документів, які додаються до нього у випадках, передбачених абзацами першим і другим цього пункту, визначаються наказом Міністерства внутрішніх справ України.
Аналіз вищенаведених норм права дає можливість дійти висновку, що військовослужбовець має право на звільнення зі служби за наявності обґрунтованих підстав, передбачених підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», підтверджених відповідними доказами, подавши відповідний рапорт своєму командуванню.
Окрім цього, статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.
Відповідно до Інструкції з діловодства в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої Наказом МВС України від 23.08.2012 №747 звернення (рапорти) військовослужбовців, працівників внутрішніх справ і державної безпеки з питань, що не стосуються їх службової діяльності, реєструються та розглядаються відповідно до вимог Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ затвердженого наказом МВС від 10.10.2004 №1177, зареєстрованого Міністерством юстиції України 26.10.2004 №1361/9960.
Звернення (рапорти), які стосуються їх службової діяльності, у разі необхідності, реєструються в підрозділі документального забезпечення органу або підрозділу, в якому проходять службу такі особи, та опрацьовуються відповідно до вимог цієї Інструкції, якщо інше не встановлено законодавчими або нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Кожен військовослужбовець має право, щоб його звернення було розглянуто.
Суд встановив, що у рапорті від 08.05.2024, який був направлений до НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та клопотав про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю інвалідності ІІ групи у його матері ОСОБА_2 . При цьому у рапорті позивач зазначив, що вже подавав аналогічний рапорт до безпосереднього командування про його звільнення з додатками, однак ніяких відповідей ним не отримано та кінцеві рішення не доводилось. У зв`язку із цим, він змушений звернути з цього питання безпосередньо до начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (а.с. 10-11). До рапорту позивач долучив нотаріально завірені копії документів.
Із листів відповідача від 14.05.2024 №08/6375-24-Вих та від 23.05.2024 №08/Ч-542/577, отриманих на адвокатські запити представника позивача, підтверджується даний факт щодо подання позивачем аналогічного рапорту та неприйняття жодної письмової відповіді командуванням позивача (а.с. 7, 8).
Таким чином, суд погоджується із представником позивача, що зазначена обставина щодо не розгляду рапорту позивача його безпосереднім командуванням, свідчить про те, що надіслання рапорту від 08.05.2024 поштою на адресу НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України було вимушеним заходом з боку позивача через нерозгляд його попереднього рапорту.
Водночас, суд встановив, що вказаний рапорт від 08.05.2024 відповідач отримав, проте його не розглянув, а тільки повідомив позивача, що звернення від 08.05.2024 про звільнення, подане не по команді і не може бути розглянуто в порядку розгляду рапорту військовослужбовця (а.с. 27).
За таких обставин, суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо не вирішення по суті рапорту позивача.
При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до п. 2.1.6 з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 за №124 (надалі Інструкція №124), рапорт (заява) це письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Згідно з п. 3.11.6 Інструкції №124, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів з моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.
Так, як вказує представник позивача у позовній заяві, та не спростовано відповідачем, жодних дій щодо поданого позивачем рапорту про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами, вчинено відповідачем не було.
Таким чином, суд констатує, що відповідач, отримавши 23.05.2024 рапорт позивача від 08.05.2024 про звільнення з військової служби, не розглянув його у розумний строк, оскільки станом на дату розгляду справи такі відомості у суду відсутні.
У свою чергу, з приводу доводів відповідача у листах від 14.05.2024 №08/6375-24-Вих та від 23.05.2024 №08/Ч-542/577 про те, що попередній рапорт позивача про звільнення був розглянутий та про результати розгляду позивач повідомлений особисто в усній формі, то суд такі не бере до уваги, адже жодним чином та жодними доказами відповідачем не підтверджено факту розгляду рапорту, зокрема, від 09.12.2023.
Так, за своєю правовою природою бездіяльність пасивна форма поведінки особи, що полягає у не вчиненні нею конкретних дій, які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах; так і характеризується свідомим і вольовим актом поведінки особи.
Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо нерозгляду рапорту позивача від 08.05.2024 про звільнення з військової служби.
Водночас, щодо позовних вимог в частині прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 зі служби суд зазначає наступне.
Зважаючи на пункт 3 частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Відповідно до пункту 4 частини першої 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.
Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Суд звертає увагу, що в даному випадку наявні правовідносини, які стосуються дискреційних повноважень відповідача.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
Суд звертає увагу на те, що уповноваженим органом для прийняття рішення щодо звільнення позивача з військової служби в даному випадку є НОМЕР_1 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України, до компетенції якого і входить розгляд рапорту ОСОБА_1 з поданими документами.
При цьому, як встановлено судом, відповідач вчинив протиправну бездіяльність щодо нерозгляду рапорту позивача від 08.05.2024, оскільки фактично питання звільнення позивача з вказаної ним підстави відповідачем не розглядалося, відповідач висновків про відсутність у позивача права на звільнення з військової служби у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи (матір`ю) не робив, тому вони не можуть становити предмет дослідження у межах цієї справи.
Отже, суд в даному випадку не досліджував по суті такий рапорт і додані до нього документи і не може перебирати на себе такі повноваження до вирішення суті такого рапорту відповідачем та досліджувати документи, яким не надавалась оцінка, а також встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права у позивача на звільнення з військової служби.
Саме відповідач не виконав свій обов`язок щодо повного і об`єктивного розгляду рапорту ОСОБА_1 від 08.05.2024 та всіх доданих до нього документів.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
З огляду на викладене, а також встановлені обставини справи, позовні вимоги належить задовольнити шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту від 08.05.2024 військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також зобов`язання відповідача, з урахуванням висновків суду, розглянути рапорт від 08.05.2024 військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на дату надсилання вказаного рапорту) та прийняти за його результатами вмотивоване рішення.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідачі не діяли на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають до задоволення.
Розподіл судових витрат згідно із ст. 139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) до НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо відмови у розгляді рапорту від 08.05.2024 військовослужбовцю ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зобов`язати НОМЕР_1 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ), з урахуванням висновків суду, розглянути рапорт від 08.05.2024 військовослужбовця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на дату надсилання вказаного рапорту) та прийняти за його результатами вмотивоване рішення.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Представнику позивача та відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.