Справа № 420/7903/24
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2024-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/7903/24
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,

при секретарі Альонішко С.І.,

за участю представника апелянта Половенка В.Ю.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2024 року позивачі звернулись до суду з адміністративним позовом до відповідачів, в якому просили поновити позивачам строк звернення до суду щодо оскарження рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 336428 о/с від 01.11.2023 р. про скасування дозволу на імміграцію та скасування посвідок на постійне проживання № НОМЕР_1 від 16.01.2020 р. та № 900029953 від 23.01.2020 р.;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 336428 о/с від 01.11.2023 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідок на постійне проживання в Україні громадянці Республіки Молдова ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з неповнолітньою донькою громадянкою Республіки Молдова ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при наданні позивачам дозволу на імміграцію та посвідок на постійне проживання в Україні в 2012 році, ВГІРФО ГУ МВС в Одеській області проводив перевірку законності залишення позивачів на постійне проживання на території України, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив, надав посвідку на постійне місце проживання в Україні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 серії НОМЕР_2 , разом з неповнолітньою на той час донькою, ОСОБА_4 . За таких обставин, позивачі вважають обґрунтування рішення міграційного органу про скасування дозволу на імміграцію та посвідок на постійне проживання, у зв`язку з перевіркою законності свідоцтва про народження батька позивачки в 2023 році, та долученими актовими записами про народження за 1946 рік, що складені на зовсім інших осіб, неправомірним та необґрунтованим, а також винесеним без дійсних обставин справи.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2024 року позовну заяву задоволено. Визнано протиправним та скасовано Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 336428 о/с від 01.11.2023 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідок на постійне проживання в Україні громадянці Республіки Молдова ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з донькою, громадянкою Республіки Молдова, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп., а також суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч ) грн. 00 коп. Стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп., а також суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч ) грн. 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що 24.10.2023 р. до Головного управління ДМС в Одеській області надійшов лист ДСІОБГ ДМС України № 8.1/1780/8.1-23 за результатами перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання громадянки Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з донькою - громадянкою Республіки Молдова ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За результатами перевірки свідоцтва про народження батька позивача серії НОМЕР_3 засобами Державного реєстру актів цивільного стану громадян встановлено, що бланк свідоціва про народження серії НОМЕР_3 виданий Виконавчим комітетом Бруслинівської сільської ради Літинського району Вінницької області на їм я особи з іншими персональними даними, а саме ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_3 (актовий запис про народження № 23 від 07.08.19,80). Також, перевіркою актового запису про народження за № 31 від 10.11.1946, складеного Виконавчим комітетом Слободо-Лузьської сільської ради Чечельницького району Вінницької області встановлено, що в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян міститься інформація про народження особи з персональними даними - ОСОБА_6 (по батькові не вказано, дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_4 , відомості про батька - ОСОБА_7 , мати - ОСОБА_8 ). Враховуючи вище зазначене, на думку апелянта, у громадянки Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були відсутні підстави для звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», а заявницею були подані свідомо неправдиві відомості відносно наявності у неї підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну, окрім того відомості, які містяться у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, свідчать про використання заявницею документу, який містить ознаки підробки. Вказує, що враховуючи викладене, дозвіл на імміграцію в Україну, наданий громадянці Республіки Молдова ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підлягає скасуванню у відповідності до пункту 1 частини першої статті 12 Закону У країни «Про імміграцію». Щодо стягнення з ГУ ДМС в Одеській області на користь позивачів судових витрат на професійну правничу допомогу, апелянт зазначає, що зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При вирішенні спору враховуються критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обо/ сторін.

17 липня 2024 року до суду від представника позивачів надійшов відзив, в якому представник просить апеляційну скаргу ГУ ДМС в Одеській області залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін; судові витрати покласти на відповідача.

16 вересня 2024 року до суду через систему Електронний суд від представника позивачів надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, яке зареєстровано судом 17.09.2024 року, в якому представник просить відкласти (перенести) розгляд справи на іншу дату, у зв`язку із захворюванням представника позивачів ОСОБА_9 . Вказує, що докази на підтвердження цього будуть надані в наступному судовому засіданні.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, строки розгляду справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, своєчасне сповіщення сторін про дату та час розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання представника позивачів про відкладення розгляду справи та у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності позивачів та її представника.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 23.07.2011 громадянка Республіки Молдова ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з народженням батька ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на території України та наявністю права на набуття громадянства за територіальним походженням.

Наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну, громадянкою Республіки Молдова ОСОБА_3 , в момент подання заяви, підтверджено нотаріально засвідченою копією свідоцтва про її народження, серії НОМЕР_4 , виданого 22.01.1980 міським відділом РАЦС м. Тираспіль, в якому в графі «Батько» внесені відомості « ОСОБА_10 , українець», та нотаріально засвідченою копією свідоцтва про народження батька ( ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце народження с. Луги Чечельницького району Вінницької області) серії НОМЕР_3 , виданого 06.03.1975 Лузькою сільською Радою Чечельницького району Вінницької області, актовий запис про народження від 10.11.1946 № 31, в якому в графі «Батьки» зазначено: Батько - ОСОБА_7 , українець; Мати - ОСОБА_8

Рішенням ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області від 06.02.2012 року № 336428, на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» громадянці Республіки Молдова ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було надано дозвіл на імміграцію в Україну разом з неповнолітньою донькою громадянкою Республіки Молдова ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

02.02.2012 ОСОБА_11 була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 .

16.01.2020 ОСОБА_11 була документована посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 , отриманою в порядку обміну.

23.01.2020 ОСОБА_12 була документована посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_5 , отриманою вперше.

24.10.2023 до Головного управління ДМС в Одеській області надійшов лист ДСІОБГ ДМС України № 8.1/1780/8.1-23 за результатами перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання громадянки Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з донькою громадянкою Республіки Молдова ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заступником начальника відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області складено Висновок, затверджений 01.11.2023 року Начальником ГУ ДМС в Одеській області Оленою Погребняк про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіка Молдова ОСОБА_3 , разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_4 .

У вказаному Висновку, серед іншого, констатовано, що за результатами перевірки зазначеного свідоцтва про народження засобами Державного реєстру актів цивільного стану громадян встановлено, що бланк свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданий Виконавчим комітетом Бруслинівської сільської ради Літинського району Вінницької області на ім`я особи з іншими персональними даними. Також, перевіркою актового запису про народження за № 31 від 10.11.1946 складеного Виконавчим комітетом Слободо-Лузьської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, встановлено, що в Державному реєстр актів цивільного стану громадян міститься інформація про народження особи з персональними даними ОСОБА_6 (по батькові не вказано, дата народженн - 10.10.1946, відомості про батька ОСОБА_7 , мати ОСОБА_8 ). Враховуючи вище зазначене у громадянки Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були відсутні підстави для звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію на підставі пункту частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», а заявницею було подані свідомо неправдиві відомості відносно наявності у неї підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну, окрім того відомості, які містяться у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, свідчать про використання заявницею документу, який містить ознаки підробки.

Рішенням ГУ ДМС України в Одеській області № 336428 о/с від 01.11.2023 року скасовано дозвіл на імміграцію ОСОБА_3 , та її неповнолітній доньці - ОСОБА_13 , на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» та скасовані відповідні посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 16.01.2020 року на ім`я ОСОБА_1 , та № НОМЕР_5 від 23.01.2020 року на ім`я ОСОБА_2 , на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Вважаючи рішення Головного управління Державної міграційної служби України про скасування громадянці Молдови ОСОБА_3 та її доньці - ОСОБА_13 дозволу на імміграцію в Україну, протиправним, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне рішення ГУ ДМС України в Одеській області № 336428 о/с від 01.11.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Молдови ОСОБА_3 , та її доньці - ОСОБА_13 , є не правомірним, а отже підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України Про імміграцію іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до ст.2, ст.3 Закону України «Про імміграцію» питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України Про імміграцію, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про імміграцію» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів:

1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні;

3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються;

4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання;

5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, чинній на момент надання позивачам дозволу на імміграцію) заяви про надання дозволу на імміграцію подаються:

1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання;

2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Згідно з ч.ч. 2, 5 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

За неповнолітніх осіб, а також осіб, яких у встановленому порядку визнано недієздатними, заяву про надання дозволу на імміграцію подають їх законні представники.

Відповідно до п. 6 ч. 7 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Згідно з ч.ч. 10, 11 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію встановлено статтею 10 Закону № 2491-ІІІ.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається:

- особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

- особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

- особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

- особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

- особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

- в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно з ст. 12 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних праовідносин) дозвіл на імміграцію скасовується, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

5-1) іммігрант звернувся із заявою про скасування дозволу на імміграцію (крім осіб, яким відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" виїзд з України не дозволяється);

5-2) іммігрант набув громадянство України. На таких осіб не поширюються вимоги статті 13 цього Закону, крім вилучення посвідки на постійне проживання;

5-3) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його позбавлено батьківських прав стосовно дитини, яка є громадянином України;

5-4) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 2 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його звільнено від повноважень опікуна чи піклувальника громадянина України у разі невиконання ним своїх обов`язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до закладу освіти, закладу охорони здоров`я або закладу соціального захисту;

5-5) іммігранта затримано під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України чи порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

У разі скасування дозволу на імміграцію скасовується посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.

Пункт 21 Порядку № 1983 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з пунктом 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Відповідно до п. 64 Порядку № 321 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) посвідка скасовується ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:

1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію;

2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;

2-1) у разі прийняття рішення про відмову у визнанні особою без громадянства або скасування рішення про визнання особою без громадянства;

3) в інших випадках, передбачених законом.

Судами встановлено, що рішенням ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області від 06.02.2012 року № 336428, на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» громадянці Республіки Молдова ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було надано дозвіл на імміграцію в Україну разом з неповнолітньою донькою громадянкою Республіки Молдова ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, з наведеного вбачається, що на виконання Порядку № 1983 документи, які були подані позивачем для отримання дозволу на імміграцію, були перевірені територіальним підрозділом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, який приймав документи ОСОБА_3 , перевіряв їх справжність та відповідність вимогам законодавства, за наслідками чого відповідачем було прийнято відповідне рішення про надання дозволу на імміграцію.

З наведеного можна встановити, що компетентний орган, при прийнятті рішення про надання ОСОБА_3 , разом з неповнолітньою донькою громадянкою Республіки Молдова ОСОБА_14 , дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні, проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував, у межах своєї компетенції, питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не виявив.

Як вбачається з оскаржуваного рішення ГУ ДМС України в Одеській області № 336428 о/с від 01.11.2023 року, підставою для скасування ОСОБА_3 дозволу на імміграцію в Україну зазначено п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», яким передбачено, що дозвіл на імміграцію скасовується, якщо: з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правових підстав для скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_3 , разом з донькою - ОСОБА_4 , у відповідача не було, оскільки дозвіл на імміграцію в Україну позивачка отримала на підставі правдивих відомостей, справжніх документів, поданих у належній формі, що підтверджується зокрема й тим, що на час прийняття рішення у 2012 році про оформлення дозволу на імміграцію, стосовно документів ОСОБА_3 заперечень не було, як і не було заперечень під час обміну посвідки на постійне проживання у 2020 році, коли також мала місце перевірка матеріалів імміграційної справи позивача.

Водночас, матеріали справи не містять доказів, і відповідач не довів перед судом, що позивач при зверненні до нього подавала підроблені документи, або що зазначені в них відомості є неправдивими, або що подані нею документи втратили чинність.

Таким чином, наявність підстави, визначеної пунктом 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» - не підтверджена.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 260/5694/22, Порядок № 1983 передбачає своєрідний алгоритм дій органів ДМС задля прийняття обґрунтованого рішення.

Колегія суддів Верховного Суду погодилася з тим, що норма 23 Порядку № 1983 не містить імперативних приписів щодо запитування органом ДМС додаткової інформації чи запрошення іммігранта для надання ним пояснень. Проте, саме органи ДМС, володіючи дискрецією щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинні визначати потребу в отриманні додаткової інформації, документів тощо чи у наданні іммігрантом пояснень, ураховуючи фактичні обставини. Це дасть змогу визначити чи є необхідність у застосуванні до особи обмеження у вигляді скасування дозволу на імміграцію. Більше того, дослідження такої інформації буде свідчити, що при прийнятті відповідного рішення орган ДМС діяв розсудливо, сумлінно та обґрунтовано.

Отже, орган ДМС при прийнятті рішення повинен виходити із конкретних обставин, а також оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для іммігранта.

З аналізу вказаної норми вбачається, що функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

За правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 820/2262/17, особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.

Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2021 року у справі № 120/1859/19-а.

Разом з тим, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області у даній адміністративній справі, в порушення вищевказаних приписів, будь-яких доказів надіслання (вручення) ОСОБА_3 , разом з донькою - ОСОБА_4 , запрошення про надання пояснень та відповідних документів, надано не було.

Щодо посилання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про підробку документів, колегія суддів наголошує, що у разі підробки документів, Верховний Суд неодноразово наголошував, що належним доказом в цьому випадку може бути виключно вирок суду, яким встановлені відповідні обставини. Адже підроблення документів є кримінально караним діянням. Відтак, встановлення цього факту має відбуватися лише в рамах кримінального провадження. Тож особа може вважатися такою, що скоїла підроблення документа, лише у разі набрання законної сили вироком суду, постановленим за результатами розгляду кримінальної справи за статтею 358 Кримінального кодексу. При цьому до повноважень міграційного органу не належить встановлення факту підроблення особою офіційних документів (Окрема Ухвала ВС від 14.11.2018 у справі № 820/1293/16).

Скасування дозволу на імміграцію, виданого в 2012 році, за умови постійного проживання на території України є неспівмірним та непропорційним.

Колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію» є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.

Вказані висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №820/3098/17.

Прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

У разі звернення особи із відповідною заявою уповноважений орган повинен розглянути вказану заяву та прийняти відповідне вмотивоване рішення.

Як вже було зазначено вище, у рішенні від 01.11.2023 року про скасування дозволу на імміграцію відповідачем не надано доказів того, що позивачем порушено вимоги діючого законодавства України при отриманні дозволу на імміграцію.

Водночас, скасування дозволу на імміграцію тягне за собою негативні наслідки для позивача, якими, відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію», є вилучення посвідки на постійне проживання, обов`язок особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством.

Крім цього, при прийнятті рішень про скасування дозволу на імміграцію, суб`єкту владних повноважень слід враховувати усі обставини, що мають значення: проживання іноземця або особи без громадянства на території України разом із родиною, період проживання на території України, вчинення будь-яких дій, які є підставою для скасування дозволу на імміграцію, наявність подружжя із громадянством України, наявність дітей та підстави їх перебування в Україні.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію позивача, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення.

З врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 336428 о/с від 01.11.2023 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідок на постійне проживання в Україні громадянці Республіки Молдова ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з донькою, громадянкою Республіки Молдова, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Що стосується доводів апелянта про безпідставне стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч.7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч.9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до п.6, п.9 ч.1 ст.1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення;

представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивачів просила стягнути на користь кожного позивача 9700,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Зокрема, на підтвердження обґрунтованості понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 19400,00 грн. заявником до клопотання додано копії наступних документів: договори про надання правничої допомоги № 02/24 та № 03/24 від 22 січня 2024 року; додаткові угоди № 1 від 12 лютого 2024 року до договорів № 02/24 та № 03/24; звіти про надання правничої допомоги № 04/24; - акти виконаних робіт № 19/24 та 20/24 від 18 квітня 2024 року; рахунки № 19/24 та 20/24 від 18 квітня 2024 року.

Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, надані до суду представником позивача документи на підтвердження обґрунтованості розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені витрати на правову допомогу у розмірі 19 400,00 грн., не є співмірними зі складністю справи та фактично витраченим часом на виконання адвокатом робіт (наданих послуг) за наведеним у детальному описі робіт (наданих послуг), а отже, виходячи з принципу обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, обсягом наданих послуг, ціною позову, та значенням справи для сторони, суд вважав за необхідне стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, а також додані документи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для спору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що співмірним розміром витрат на професійну правничу допомогу в межах даної справи є 5000,00 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2024 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19.09.2024 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик