Справа № 338/1042/24
Суддя: Битківський Л. М.
Дата ухвалення: 2024-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/1042/24

19 вересня 2024 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого-судді Битківського Л.М.,

з участю секретаря Чорній К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Богородчани справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції, в якому просить скасувати постанову від 13 липня 2024 року серії БАД №754697 про накладення адміністративного стягнення, якою його притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 13 липня 2024 року інспектором взводу 2 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області ДПП сержантом поліції Войцеховською Наталією Степанівною винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БАД №754697, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено штраф у розмірі 3400 гривень за керування транспортним засобом - ALMA ХІОМА U1 (E-SCOOTER) без посвідчення водія встановленої категорії на право керувати таким транспортним засобом. Вказану постанову вважає такою, що підлягає скасуванню, оскільки жодних порушень Правил дорожнього руху ним допущено не було.

Дійсно 13 липня 2024 року біля 18 год 45 хв в м. Івано-Франківську, по вул. Грушевського,19 він керував електроскутером марки ALMA ХІОМА U1 (E-SCOOTER), з наступними технічними характеристиками - потужність мотора: 1200Вт, діаметр колеса: 10 дюймів (25.4 см), запас ходу до 120 км., максимальна швидкість: до 55 км/год., максимальний запас ходу120 км., максимальне вантажопідйомність до 180 кг.

Вважає, що порівняння понять «транспортний засіб», «механічний транспортний засіб» та «мопед», визначення яких надано у ПДР вбачається, що мопед є різновидом механічного транспортного засобу, який є двоколісним, має двигун внутрішнього згорання з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю від 3 до 4 кВт. Тому електроскутер можливо прирівняти до мопеду лише за наявності у нього електродвигуна потужністю від 3 до 4 кВт.

На відміну від «механічного транспортного засобу», «транспортним засобом» є пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. Таким чином, Правилами дорожнього руху України розмежовані поняття «механічний транспортний засіб» та «транспортний засіб» та різниця між цими поняттями полягає у наявності двигуна внутрішнього згорання, а також потужності електродвигуна.

Тобто, транспортний засіб з електродвигуном вважається механічним за умови, що потужність двигуна більша ніж 3 кВт. Тому, електровелосипед або електроскутер, у яких потужність електромотора до 3 кВт не є механічним транспортним засобом, а значить вони не потрапляють під вимогу § 2 п. 2.13 ПДР України.

Електроскутер марки ALMA ХІОМА U1 ХЮМА U1 (E-SCOOTER), яким він керував не може визнаватись механічним транспортним засобом, так як потужність його електродвигуна становить менше 3 кВт, що підтверджується технічним паспортом електроскутера, INVOICE № FZAMC23071A від 1б.10.2023р., міжнародною товаро-транспортною накладною від 21.12.2023р., митною декларацією 23UA12U1.

Враховуючи зазначене, він, як особа, яка керувала електроскутером марки « ALMA ХІОМАU1» потужністю 1200 Вт, не є суб`єктом адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, оскільки адміністративну відповідальність за порушення п. 2.1 (а) ПДР України може нести виключно водій механічного транспортного засобу, яким вказаний електроскутер не є.

Вказаний засіб, а саме електричний скутер « ALMA ХІОМА U1» відповідно до вимог діючого законодавства не підлягає державній реєстрації. Тому ввжає, що у даній справі була відсутньою подія та склад адміністративного правопорушення. Просив скасувати постанову від 13 липня 2024 року серії БАД №754697.

Представник відповідача управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції Коритко І.Б. 08 серпня 2024 року подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що не погоджується з вимогами ОСОБА_1 .

Вказує, що за матеріалами про адміністративне правопорушення встановлено, що 13 липня 2024 року біля 18 год 45 хв в м. Івано-Франківську, по вул. Грушевського,19 екіпажем УПП в Івано-Франківській області ДПП було зупинено транспортний засіб марки ALMA ХІОМА U1 (E- НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_1 .

Під час перевірки особи водія інспектором Войцеховською Н.С. було встановлено, що водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом ALMA ХІОМА U1 (E- НОМЕР_1 ) права керування яким не мав, оскільки у нього була відсутня відповідна категорія А1у посвідченні водія.

В зв`язку з відсутністю категорії на право керування таким транспортним засобом, позивачем було допущено порушення ПДР України та його дії кваліфіковано як адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 126 КУпАП. Відсутність категорії підтверджується витягом із Інформаційної системи посвідчень водія ГСЦ МВС, в якій відсутні відомості, що давали би йому право керування мототранспортним засобом.

Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення, яке передбачене ч.2 ст.126 КУпАП, поліцейською було роз`яснено позивачеві його права передбачені, розглянуто адміністративну справу на місці та винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії БАД №754697 від 13 липня 2024 з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу 3400 грн.

Відповідно до пункту 2.13 ПДР транспортні засоби належать до таких категорій:

А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт;

А - мотоцикли, у тому числі з боковим причепом, та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб.см і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше;

В1 - квадро- і трицикли, мотоколяски та інші триколісні (чотириколісні) мототранспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кілограмів;

В - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми, состав транспортних засобів з тягачем категорії В та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів, ....

Твердження позивача, про те, що на керування вказаним мототранспортним засобом не потрібне посвідчення водія вважає помилковими, оскільки мопеди, моторолери та інші двоколісні транспортні засоби із електродвигуном потужністю до 4 кВт важаються транспортними засобами, на право керування яких потрібне посвідчення водія категорії А 1.

Відповідальність згідно ч. 2 ст. 126 КУпАП за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні 01.08.2024 року пояснив, що влаштувався на роботу кур`єром в мережі магазнів "Сільпо". Транспортний засіб, яким він користувався, був йому виданий для роботи. При цьому, оформляючи договірні відносини, юристи "Сільпо" запевнили його що, керування даним транспортним засобом не потербує відкриття окремої категорії, оскільки він попередив, що має посвідчення водія лише з категорією "В". Відтак він заздалегідь з`ясував для себе правомірність своїх дій. Вважає, що інспектор безпідставно, без чіткої і зрозумілої для нього вимоги закону трактувала його дії як порушення. Тому просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, у поданому відзиві просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та розгляд справи провести без участі представника відповідача.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до таких висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію», поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 вказаного Закону, поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до Закону України "Про дорожній рух"- єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі ПДР України).

Згідно із ч. 5 ст. 14 Закону «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до п. 1.3 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

П. 1.9. ПДРУкраїни передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Диспозицією ч.2 ст.126 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Відповідно до пп.а,б,ґ п.2.1ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб; чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Згідно з пунктом 2.13 Правил дорожнього руху, транспортні засоби належать до таких категорій:

А1-мопеди, моторолери та iншi двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб. см або електродвигун потужністю до 4 кВт.

А - мотоцикли, у тому числі з боковим причепом, та iншi двоколісні транспортні засоби, якi мають двигун з робочим об`ємом 50 куб. см і більше або електродвигун потужністю 4кВт і більше; ...

Пунктом 1.10 Правил дорожнього руху визначено, що механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохiднi машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

Крім того, абзацом п`ятдесят дев`ятим даного пункту визначено, що мопед - двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об`ємом до 50 куб. см або електродвигун потужністю до 4 кВт.

Пунктом 1.10 ПДР наведено перелік термінів, що використовуються у цих Правилах, де розмежовано значення кожного iз них.

Так, на відміну від «механічного транспортного засобу», «транспортним засобом» є пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.

Таким чином Правилами дорожнього руху розмежовані поняття «механічний транспортний засіб» та «транспортний засіб» та різниця між цими поняттями полягає у наявності двигуна внутрішнього згоряння, а також потужності електродвигуна.

Тобто транспортний засіб з електродвигуном вважається механічним за умови, що потужність двигуна більша нiж 3 кВт. У іншому випадку транспортний засіб не може вважатись механiчним, при цьому залишатиметься транспортним засобом.

Саме такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 01.03.2018 справі № 278/3362/15-к.

Електровелосипед або електроскутер у яких потужність електромотора не досягає величини 3 кВт, не є механічним транспортним засобом. Відтак у користувачів виникає обгрунтований сумнів чи потрапляють вони під вимогу § 2 п. 2.13 ПДР України. З точки зору буквального тлумачення наведених вище норм, право на управління такими транспортними засобами по категорії А, А1 не вимагається. Тобто особа, що керує електровелосипедом може їздити без прав на керування транспортним засобом. З таких же підстав особа, що керує електроскутером з потужністю мотора до 3 кВт теж потрапляє у дану категорію. І лише коли потужність двигуна становить від 3 кВт до 4 кВт є чіткі та визначені законом підстави вимагати у водіїв отримати для керування посвідчення водія категорії А1.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 13 липня 2024 року біля 18 год 45 хв керував електроскутером марки ALMA ХІОМА U1 (E-SCOOTER), який має потужність 1200 Вт.

Електроскутер відповідно до ДСТУ 2984-95 не належить до категорії "Засоби транспортнi дорожнi". Також вони вiдповiдно до вимог дiючого законодавства не підлягають державній реєстрації.

Єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохiдних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, встановлена Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, iнших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388. Електроскутер вiдповiдної марки до визначення транспортного засобу не належить та державній реєстрації не підлягає.

Приймаючи рішення про накладення адміністративного стягнення за вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП, інспектор ОСОБА_2 як посадова особа, вважала доведеними обставини вчинення правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, оскільки вказала, що позивач допустив порушення п. 2.1«а», 2.13 Правил дорожнього руху. Однак мотивів на обгрунтування прийнятого рішення у постанові не навела. Викладені у відзиві на позов заперечення, на думку суду не спростовують доводів позивача про те, що він не може вважатись суб`єктом адмiнiстративного правопорушення, оскільки відповідальність за інкримінованим йому порушенням п.2.1 "а" може нести виключно водій механічного транспортного засобу, яким подібний електроскутер не являється.

В конексті даного спору суд відзначає, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи.

У справі «Надточій проти України» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 15.05.2008 року відзначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення (п. 21 рішення).

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

В рекомендації № R (91)1 Комітету Ради Європи Державам-членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав-членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).

При вирішенні даної справи суд вважає за необхідне зупинитись на таких вимогах до закону, який підлягає застосуванню у даній справі, як «якість закону» що є складовою принципу верховенства права. Передусім слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 3 Конституції України головним обов`язком держави є утвердження та забезпечення прав і свобод людини; забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004).

Відповідно до правових позицій Європейського суду з прав людини "доступність", "передбачуваність" та "зрозумілість", як основні вимоги до закону, вимагають аби громадянин мав змогу отримати адекватну інформацію про обставини застосування правових норм у конкретному випадку. Правова норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку. Особа повинна мати можливість у разі необхідності за належної правової допомоги передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія. У внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади у здійснення громадянами своїх прав. Про це наголошено у низці рішень ЄСПЛ, зокрема «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства».

Відповідно до правового висновку ЄСПЛ, сформованого у рішенні у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56), Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону»; у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Вимога щодо «якості закону» та обов`язок суду застосувати найбільш сприятливий для особи спосіб тлумачення закону, який не відповідає визначеним критеріям якості закону, ґрунтуються передусім на положеннях ч. 1 ст. 57 Конституції України, яка встановлює, що «кожному гарантується право знати свої права і обов`язки». Із цієї конституційної норми відомо те, що у випадку встановлення судом того факту, що закон сформульований у спосіб, який не дозволяє особі знати свої права і обов`язки, застосування (тлумачення) такого закону повинно відбуватися судом на користь особи, яку позбавили (звузили) на підставі цього закону певного права або встановили (розширили) для неї нові обов`язки.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 констатував, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України у справі від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 міститься наступний висновок «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі».

У практиці адміністративного судочинства можне бути застосований принцип in dubio pro tributario (пріоритет із найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права), який запозичено з кримінального судочинства та загальноприйнято розуміти так: у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів, або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків особи у її взаєминах із державою (в особі відповідних суб`єктів владних повноважень), тлумачення такого закону здійснюється на користь особи (суб`єкта приватного права).

Постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД № 754697 від 13 липня 2024 року, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння порушеня ПДР, а саме п.2.1 "а", та 2.13.

Однак зміст вказаних норм, з наведених вище міркувань не давав однозначних підстав оцінювати дії ОСОБА_1 як протиправні.

За встановлених обставин, до ОСОБА_1 , який керував 13 липня.2024 електроскутером марки «ALMA ХІОМА U1» з електродвигуном потужністю 1200 Вт, не можуть бути застосовані вимоги, які встановлені до водіїв механічних транспортних засобів щодо обов`язку мати посвідчення водія відповідної категорії. Відтак суд вважає, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про притягнення ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню.

Згідно ч. 1ст.139 КАСУкраїни, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, судовий збір в розмірі 605,60 грн. сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом підлягає стягненню з Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 77,139,241-246,250,286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №754697 від 13 липня 2024 року про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення, у виді штрафу у розмірі 3400, 00 грн, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.126 КУпАП. Провадження у справі про адміністартвине правопорушення закрити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду в 10-ти денний строк з дня його проголошення через суд першої інстанції.

Суддя Битківський Л.М.