Справа № 460/7329/24
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2024-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 вересня 2024 року м. Рівне №460/7329/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач-1/ГУ ПФУ в Рівненській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі відповідач-2/ГУ ПФУ в Миколаївській області), в якому просив:

- визнати дії ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо відмови у призначенні йому пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірними;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області призначити, провести нарахування та виплачувати йому пенсію із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 07.05.2024, зарахувавши до страхового стажу періоди його роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 , заповненою 31.12.2003, з 01.08.1987 по 16.08.2006, період проходження військової служби з 09.12.1987 по 02.11.1989.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача вказала, що 07.05.2024 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», до якої долучив необхідні документи. Однак, рішенням ГУ ПФУ в Миколаївській області від 15.05.2024 №28, прийнятим за принципом екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, йому відмовлено у призначенні такої пенсії. Не погоджуючись із такою відмовою та спростовуючи викладені у ній висновки пенсійного органу, представник позивача зазначила, що наявне у позивача посвідчення особи, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), є документом, що підтверджує статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для такої категорії громадян. При цьому, зауважила, що видача особі такого посвідчення засвідчує факт її постійного проживання (роботи) у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4-х років. Крім того, вказала, що наданою позивачем довідкою органу місцевого самоврядування та рішенням суду підтверджується факт його проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю у періоди 26.04.1986 по 02.09.1987, з 02.09.1987 по 09.12.1987 та з 13.11.1989 по даний час. На переконання представника позивача, означені вище фактичні обставини надають позивачу право на зниження пенсійного віку на п`ять років відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Також представник позивача зазначила, що при обрахунку обсягу страхового стажу позивача пенсійним органом безпідставно не взято до уваги записи належної йому трудової книжки НОМЕР_1 , заповненої 31.12.2003, у зв`язку з чим не зараховано період роботи з 01.08.1987 по 16.08.2006 та період проходження військової служби з 09.12.1987 по 02.11.1989. При цьому стверджує, що на працівника не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, у разі, якщо така має певні недоліки, оскільки відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається саме на керівника підприємства. Таким чином, вважаючи дії відповідача-2 неправомірними і такими, що порушують право позивача на належне пенсійне забезпечення, а оскаржувану відмову протиправною, представник позивача просила суд позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 12.07.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі №460/7329/24 та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою суду у відповідачів витребувано додаткові докази у справі.

18.07.2024, через підсистему «Електронний суд», від відповідача-2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким пенсійний орган вважає позовні вимоги безпідставними. Мотивуючи свої заперечення, відповідач-2 вказав, що заява позивача від 07.05.2024 про призначення пенсії розглянута ГУ ПФУ в Миколаївській області за принципом екстериторіальності, за результатами чого 15.05.2024 винесено рішення №28 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 . На підтвердження правомірності спірного рішення пенсійний орган зазначив, що згідно з поданими позивачем документами, його страховий стаж становить 24 роки 24 дні, тоді як за приписами статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», необхідний страховий стаж при зниженні пенсійного віку на 4 роки у період з 01.01.2024 по 31.12.2024 становить 27 років. При цьому вказав, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди його роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 , заповненою 31.12.2003, протягом серпня 1987 року серпня 2006 року, оскільки записи трудової книжки суперечать вимогам законодавства, а саме Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58. Тому, страховий стаж ОСОБА_1 за вказаний період обчислено виходячи з індивідуальних відомостях про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Щодо періоду проживання заявника у зоні посиленого радіоекологічного контролю відповідач-2 вказав, що останній становить 25 років 04 місяці 27 днів (з 02.09.1987 по 09.12.1987, з 13.11.1989 по 31.12.2014), в тому числі станом на 01.01.1993 03 роки 04 місяці 27 днів, що є недостатнім для призначення відповідного виду пенсії. Зауважив, що при визначенні такого періоду не зараховано: період навчання позивача з 26.04.1986 по 22.07.1987, оскільки смт Маневичі відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, а взаємозалік періодів роботи (проживання) у різних зонах радіоактивного забруднення не передбачено; період проходження військової служби з 09.12.1987 по 02.11.1989, оскільки не можливо встановити місцезнаходження військової частини; період з 26.06.1986 по 02.09.1987, позаяк не надано документи, передбачені підпунктом 7 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», про місце проживання у зазначені періоди. З урахуванням викладеного, рішенням Управління від 15.05.2024 позивачу відмовлено у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку з непідтвердженням факту проживання (роботи) у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше чотирьох років. Таким чином, вважаючи оскаржувану відмову обґрунтованою та такою, що відповідає нормам чинного пенсійного законодавства, відповідач-2 просив відмовити у задоволенні позову повністю.

31.07.2024, з використанням підсистеми «Електронний суд», відзив на позовну заяву до суду подало також ГУ ПФУ в Рівненській області, за змістом якого не визнало позовні вимоги у повному обсязі та вважає їх безпідставними. В обґрунтування заявлених заперечень відповідач-1 навів доводи та аргументи, аналогічні викладеним у відзиві відповідачем-2. Разом з тим, зазначив, що оскаржуване у справі рішення приймалося ГУ ПФУ в Миколаївській області за принципом екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань. Наголосив, що проживання позивача на території, яку обслуговує ГУ ПФУ в Рівненській області, не може бути підставою для зобов`язання цього органу вчиняти певні дії, оскільки основним фактором є визначення органу, яким прийнято спірне рішення, що є предметом розгляду у цій справі та стало підставою для звернення позивача з позовом до суду. Також зауважив, що виникнення права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, з огляду на зміст статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зниження пенсійного віку залежить від рівня радіоактивного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи. Вказав, що Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачає вичерпний перелік документів, якими підтверджуються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення права громадян, що потерпіли від Чорнобильської катастрофи, на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. Водночас, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, у вказаному переліку відсутнє, а тому, на переконання пенсійного органу, факт проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю у с. Бронне Березнівського району Рівненської області у період з 26.04.1986 по 02.09.1987 не може бути підтверджений судовим рішенням. Таким чином, відповідач-1 вважає, що ГУ ПФУ в Миколаївській області прийняло правомірне рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно статті 55 згаданого вище Закону. За наведеного, відповідач-1 просив у задоволенні позову відмовити повністю.

В силу приписів частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні у справі матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду й вирішення спору по суті, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином, який постійно проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 05.12.1992 (а.с.14).

07.05.2024 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», до якої долучив необхідні документи (а.с.76-78).

Вказана заява розглянута за принципом екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань ГУ ПФУ в Миколаївській області, за наслідками чого 15.05.2024 прийнято рішення №28 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 . В оскаржуваному рішенні пенсійним органом зазначено, зокрема, що «за результатами розгляду документів, доданих до заяви:

- страховий стаж позивача становить 24 роки 24 дні;

- до страхового стажу не зараховано період роботи протягом серпня 1987 року серпня 2006 року, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 31.12.2003, яку не прийнято до уваги, оскільки перший запис про роботу з 01.08.1987 внесено до дати заповнення трудової книжки, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162. Інформація щодо видачі дублікату трудової книжки відсутня. Крім того, наявне виправлення в даті видачі трудової книжки. Період роботи в колгоспі імені Дзержинського, колгоспі «Хлібороб» зараховано до страхового стажу з 01.01.1987 по 25.09.1992 за даними, щодо встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві та його виконання (кількість відпрацьованих вихододнів), в КСП «Хлібороб» з 26.09.1992 по 31.12.1999 календарно, згідно з архівною довідкою від 21.03.2023 №188, з урахуванням рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 18.12.2023 по справі №555/2512/23, архівною довідкою від 21.03.2023 №189 про реорганізацію колгоспу «Хлібороб» в КСП «Хлібороб» з 26.09.1992;

- страховий стаж з січня 2000 року обчислено за даними наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування;

- при визначенні періоду проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю не зараховано періоди:

1) навчання з 26.04.1986 по 22.07.1987 в Маневицькому СПТУ № 28 (Волинська область), згідно з дипломом НОМЕР_3 від 23.06.1987, оскільки смт Маневичі відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Взаємозалік періодів роботи (проживання) у різних зонах радіоактивного забруднення не передбачено;

2) проходження військової служби з 09.12.1987 по 02.11.1989, оскільки не можливо встановити місцезнаходження військової частини;

3) згідно з рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 07.02.2024 у справі №555/130/24, з 26.04.1986 по 02.09.1987, оскільки рішення суду не передбачено Порядком №22-1. Документи про проживання у вищезазначені періоди на території радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування, не надано.

- період проживання (роботи) в зоні посиленого радіоекологічного контролю становить 25 років 04 місяці 27 днів (з 02.09.1987 по 09.12.1987, з 13.11.1989 по 31.12.2014), в тому числі станом на 01.01.1993 03 роки 04 місяці 27 днів.

Висновок: відсутнє право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку з непідтвердженням факту проживання (роботи) у зоні посиленого радіоекологічного контролю на 01.01.1993 не менше чотирьох років (а.с.37-38).

Вважаючи таку відмову у призначенні пенсії протиправною, представник позивача звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Основного Закону України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право на отримання пенсії як складова права на соціальний захист є конституційним правом громадян.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-XII), умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Так, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі Закон №796-XII).

Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді:

а) державної пенсії;

б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Після 01.01.2015 додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, віднесеним до категорії 4, не встановлюється.

У свою чергу, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених законом, визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV).

При цьому, умови призначення пенсії за віком установлено статтею 26 Закону №1058-IV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: (…) з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року 30 років (…).

Судом установлено, що на день звернення до відповідача-1 із заявою про призначення пенсії (07.05.2024) позивач досягнув повних 55 років та мав страховий стаж 24 роки 24 дні (за розрахунком, проведеним відповідачем-2 при розгляді заяви про призначення пенсії).

Зазначені обставини підтверджуються, зокрема, змістом оскаржуваного рішення та відзивів на позовну заяву.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з абзацом шостим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ, потерпілим від Чорнобильської катастрофи-особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, пенсії надаються зі зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, у такому порядку: 2 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Суд звертає увагу на те, що за змістом примітки до абзацу шостого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ, для встановлення початкової величини зниження пенсійного віку на 2 роки постійне проживання або робота у зоні посиленого радіоекологічного контролю протягом усього періоду з моменту аварії по 31.07.1986 не є обов`язковим; достатньо того, щоб особа, яка звернулася за призначенням пенсії, постійно проживала або працювала у вказаній зоні певний час у період з моменту аварії (тобто з 26.04.1986) до 31.07.1986.

Аналогічна правова позиція щодо встановлення початкової величини зниження пенсійного віку висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 у справі №556/1153/17, яка враховується судом в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше (частина друга статті 55 Закону №796-XII).

Таким чином, з наведеного слід дійти висновку, що особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони посиленого радіоекологічного контролю з моменту аварії до 01.01.1993 протягом не менше 4 років, має право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. При цьому постійне проживання або постійна праця такої особи у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) до 31.07.1986, незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 2 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 3 повні роки (починаючи з 26.04.1986) проживання або роботи на такій території, але не більше 5 років.

Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи 4 категорії, не може перевищувати 5-ти років.

Суд також враховує, що механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі Порядок №22-1).

Так, за змістом підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, зокрема, документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, а саме (…) потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

- для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;

- для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;

- для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

При прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема, реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта (пункт 4.2 розділу IV Порядку №22-1).

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію (…) (пункт 4.7 розділу IV Порядку №22-1).

Спірним в межах даної судової справи є питання наявності у позивача права на призначення пенсії відповідно до вимог статті 55 Закону №796-XII, тобто зі зменшенням пенсійного віку, з огляду на тривалість його проживання/роботи у зоні посиленого радіоекологічного контролю, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 15 Закону №796-ХІІ, підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення органами місцевого самоврядування.

Тобто, факти проживання/роботи особи на території зон радіоактивного забруднення засвідчуються довідками органів місцевого самоврядування та підприємств, установ, організацій (військкоматів) відповідно.

Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), від 10.04.2019 у справі №162/760/17 (№14-550цс18) та постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17 (№61-16015св18).

При цьому, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт її проживання (роботи), а не реєстрації у певній зоні радіоактивного забруднення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №572/245/17.

На переконання суду, єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи або учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17, від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а та від 18.06.2020 у справі №751/2738/17.

Як встановлено вище судом, ОСОБА_1 є громадянином, який постійно проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 05.12.1992 уповноваженим на те державним органом Рівненською обласною державною адміністрацією, який при видачі зазначеного посвідчення перевірив достовірність поданих позивачем документів (доказів протилежного матеріали справи не містять). За змістом цього посвідчення, позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ для осіб, які постійно проживають на території зони посиленого радіоекологічного контролю (а.с.14).

Таке посвідчення, згідно з пунктом 4 частини першої статті 14 Закону №796-XII, видається особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Наведене узгоджується зі змістом пункту 6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501 (був чинний на момент видачі позивачу відповідного посвідчення; втратив чинність з 25.07.2018 на підставі постанови КМУ від 11.07.2018 №551; далі Порядок №501), відповідно до якого громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видається посвідчення коричневого кольору, серія В.

Суд звертає увагу, що за змістом пункту 2 Порядку №501, посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», іншими актами законодавства України.

Викладене кореспондується з положеннями частини третьої статті 65 Закону №796-ХІІ, за якою посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

При цьому, нормами статті 11 цього Закону до потерпілих від Чорнобильської катастрофи віднесено, зокрема, осіб, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років (пункт 4 частини першої цієї статті).

Таким чином, Законом №796-ХІІ та Порядком №501 чітко визначено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом №796-XII для такої категорії, зокрема, право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Зазначена позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.10.2019 у справі №212/12245/13-а (№К/9901/1087/18).

З наведеного слід дійти обґрунтованого висновку про наявність у позивача статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи, що не оспорюється й відповідачами за змістом поданих ними заяв по суті справи.

Отже, згадане вище посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) засвідчує факт проживання (роботи) ОСОБА_1 на території зони посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше чотирьох років.

Крім того, з матеріалів справи судом установлено, що на підтвердження факту проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю представником позивача надано належним чином засвідчену копію довідки Малинської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 11.09.2023 №1-244.

Зазначеною довідкою стверджується, що позивач у періоди з 02.09.1987 по 09.12.1987 і з 13.11.1989 по даний час (тобто по дату видачі цього документа 11.09.2023) зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , яке до 01.01.2015 відносилося до зони посиленого радіоекологічного контролю 4 категорії внаслідок аварії на ЧАЕС. Підстава видачі довідки погосподарські книги (…) (а.с.17).

У свою чергу, рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 07.02.2024 у справі №555/130/24, яке набрало законної сили 09.03.2024, встановлено факт, що має юридичне значення, а саме факт постійного проживання ОСОБА_1 у с. Бронне Березнівського району Рівненської області в період з 26.04.1986 по 02.09.1987 (а.с.24-25).

Суд зауважує, що відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106 (зі змінами), село Бронне Березнівського (нині Рівненського) району Рівненської області до 01.01.2015 (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII) відносилося до 4 зони радіоактивного забруднення зони посиленого радіоекологічного контролю.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами у їх сукупності достеменно підтверджено, що станом на 01.01.1993 позивач прожив у зоні посиленого радіоекологічного контролю 4 роки 9 місяців 1 день, тобто не менше чотирьох років, що дає йому право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог абзацу шостого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII.

Суд погоджується з твердженнями відповідачів щодо відсутності підстав для зарахування до періоду проживання (роботи) ОСОБА_1 у зоні посиленого радіоекологічного контролю періоду проходження ним військової служби у лавах радянської армії з 09.12.1987 до 02.11.1989, який підтверджується належним позивачу військовим квитком серії НОМЕР_4 , виданим 11.11.1987 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.18), довідкою ІНФОРМАЦІЯ_3 від 01.04.2024 №01-1/1710 (а.с.19) та записом №4 належної позивачу трудової книжки серії НОМЕР_1 від 31.12.2003 (а.с.16), оскільки з вказаних документів не можливо встановити місцезнаходження військової частини (частин), у яких позивач проходив строкову військову службу протягом відповідного періоду.

При цьому, суд вважає безпідставними твердження представника позивача щодо можливості зарахування до періоду проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю періоду проходження ним військової служби, засвідченого у довідці від 01.04.2024 №01-1/1710 та військовому квитку ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 , виданому 11.11.1987, позаяк вказані документи не містять будь-яких відомостей про місце розташування відповідної військової частини в межах зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи та/або відомостей про фактичне проходження позивачем строкової військової служби у таких зонах. Разом з тим, вказані обставини не змінюють право позивача на отримання пенсії на умовах статті 55 Закону №796-XII.

У той же час, суд критично оцінює покликання відповідачів на відсутність підстав для зарахування до періоду проживання позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю періоду його навчання у Маневицькому СПТУ №28 (з 26.04.1986 до 22.07.1987), оскільки відомості належних ОСОБА_1 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 31.12.2003 (а.с.16) та диплома серії НОМЕР_3 від 23.07.1987 (а.с.15) про його навчання у відповідний період за межами зони посиленого радіоекологічного контролю (смт Маневичі Камінь-Каширського району Волинської області, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення) не спростовують (не змінюють) факт його постійного проживання у такій зоні протягом вказаного періоду, що підтверджено рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 07.02.2024 у справі №555/130/24, яке набрало законної сили.

З даного приводу суд також враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26.07.2023 у справі №460/2589/20, а саме: дані трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання особи у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідними довідками органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи. Враховуючи наявність в особи посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт її реєстрації та проживання на території зони гарантованого добровільного відселення, Верховний Суд вказав на наявність в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

Крім того, суд не погоджується з наведеним в оскаржуваному рішенні висновком ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо відсутності підстав для зарахування періоду з 26.04.1986 по 02.09.1987 до періоду проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю з тієї причини, що «рішення суду не передбачено Порядком №22-1, а документи про проживання у відповідний період на території радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування, не надано», у зв`язку з чим звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Приписами частини четвертої статті 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 18 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 319 ЦПК України визначено зміст рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення. Так, за частиною першою цієї статті, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Конституційний Суд України (КСУ) неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення КСУ від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Отже, суд констатує, що рішення суду, яким встановлено факт, що має юридичне значення, є обов`язковим для виконання (врахування), зокрема, і пенсійним органом при прийнятті ним рішення про призначення пенсії особі, не зважаючи на відсутність у такому судовому рішенні встановленого судом обов`язку для органу Пенсійного фонду призначити цій особі пенсію.

Таким чином, означений вище висновок відповідача-2 суд вважає необґрунтованим і безпідставним.

Щодо покликання ГУ ПФУ в Рівненській області на позицію Восьмого апеляційного адміністративного суду, наведену у постанові від 24.11.2023 у справі №460/11030/23, то останнє не заслуговує на увагу суду, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Що стосується величини зниження пенсійного віку ОСОБА_1 при вирішенні питання про призначення йому пенсії на умовах статті 55 Закону №796-XII, то суд зазначає, що наявність у позивача права на початкову величину зниження пенсійного віку на 2 роки достеменно підтверджується рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 07.02.2024 у справі №555/130/24, яке набрало законної сили 09.03.2024, згідно з яким ОСОБА_1 постійного проживав у с. Бронне Березнівського (нині Рівненського) району Рівненської області у період з 26.04.1986 по 02.09.1987 (а.с.24-25).

Тобто, позивач проживав у зоні посиленого радіоекологічного контролю протягом усього періоду, що дає право на початкову величину зниження пенсійного віку строком на 2 роки, а саме з моменту аварії на ЧАЕС (26.04.1986) до 31.07.1986.

Також, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування додаткового зменшення пенсійного віку позивача, яке здійснюється виходячи з розрахунку «1 рік за кожні 3 роки проживання, роботи у зоні посиленого радіоекологічного контролю», але не більше 5 років (у сукупності із початковою величиною зниження пенсійного віку).

Як встановлено вище судом, довідкою Малинської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 11.09.2023 №1-244 та рішенням суду від 07.02.2024 у справі №555/130/24, підтверджено факт проживання позивача у періоди з 26.04.1986 до 02.09.1987, з 02.09.1987 до 09.12.1987 та з 13.11.1989 по даний час (тобто по дату видачі цього документа 11.09.2023) у с. Бронне Березнівського (нині Рівненського) району Рівненської області.

Тобто, зазначені документи у своїй сукупності засвідчують факт постійного проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю протягом понад 26 років, що, у свою чергу, свідчить про наявність підстав для застосування додаткового зменшення його пенсійного віку на 3 роки.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивач наділений правом на зменшення пенсійного віку при призначенні пенсії за віком на умовах статті 55 Закону №796-XII сукупно на 5 років (2 роки початкова величина зниження та 3 роки додатково), а відтак, останній набув право на призначення такої пенсії у віці 55 років, які йому виповнилися 05.10.2023.

Одночасно, суд звертає увагу, що обов`язковою умовою для призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796-ХІІ є наявність в особи відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

При цьому, як встановлено вище судом, для призначенні пенсії за віком на загальних підставах у період з 01.01.2023 до 31.12.2023 особа повинна мати страховий стаж не менше 30 років.

Отож, з урахуванням зменшення пенсійного віку позивача, його страховий стаж повинен становити не менше 25 років (30 - 5 років).

У той же час, за змістом спірного рішення відповідача-2:

- у заявника наявний страховий стаж в обсязі 24 роки 24 дні;

- до страхового стажу не зараховано період роботи протягом серпня 1987 року серпня 2006 року, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 31.12.2003, яку не прийнято до уваги, оскільки перший запис про роботу з 01.08.1987 внесено до дати заповнення трудової книжки, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162. Інформація щодо видачі дублікату трудової книжки відсутня. Крім того, наявне виправлення в даті видачі трудової книжки. Період роботи в колгоспі імені Дзержинського, колгоспі «Хлібороб» зараховано до страхового стажу з 01.01.1987 по 25.09.1992 за даними, щодо встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві та його виконання (кількість відпрацьованих вихододнів), в КСП «Хлібороб» з 26.09.1992 по 31.12.1999 календарно, згідно з архівною довідкою від 21.03.2023 №188, з урахуванням рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 18.12.2023 по справі №555/2512/23, архівною довідкою від 21.03.2023 №189 про реорганізацію колгоспу «Хлібороб» в КСП «Хлібороб» з 26.09.1992;

- страховий стаж з січня 2000 року обчислено за даними наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Не погоджуючись із обсягом визначеного пенсійним органом страхового стажу позивача та порядком його обрахунку, представник позивача, покликаючись на відомості трудової книжки ОСОБА_1 , положення трудового та пенсійного законодавства, стверджує про наявність правових підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 , заповненою 31.12.2003, з 01.08.1987 до 16.08.2006 та періоду проходження військової служби з 09.12.1987 по 02.11.1989, з приводу чого суд зазначає таке.

Положеннями частин першої, другої статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Суд звертає увагу, що система персоніфікованого обліку була введена в дію 01.01.2004 на виконання Указу Президента України від 04.05.1998 №401 «Про заходи щодо впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі обов`язкового державного пенсійного страхування», відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 12.12.2002 №1854 та від 12.03.2003 №303.

За правилами частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Тобто, при обчисленні страхового стажу позивача за період роботи до впровадження системи персоніфікованого обліку (до 31.12.2003), відповідач-2 мав керуватися документами та порядком, визначеними законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-ІV (01.01.2004), а після 01.01.2004 за даними, що містяться у системі персоніфікованого обліку.

Суд відзначає, що у період до 01.01.2004 обчислення стажу (страховий стаж прирівнювався до стажу роботи) працівника здійснювалося згідно зі статтями 56-63 Закону №1788-XII.

Так, відповідно до частини першої статті 56 Закону №1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог Закону №1788-ХІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 2 Порядку №637, у разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Згідно з пунктом 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження стажу роботи приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

На підтвердження заявлених позовних вимог, представником позивача долучено до матеріалів справи, зокрема, копію належної позивачу трудової книжки серії НОМЕР_1 від 31.12.2003 (а.с.16).

Суд зазначає, що вимоги до ведення та заповнення трудових книжок працівників у період до 1992 року включно визначала Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.1985 №252; зі змінами, що внесені постановою Держкомпраці СРСР від 19.10.1990 №412; далі Інструкція №162).

Разом з тим, спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція №58) та визначено, що з прийняттям цього наказу Інструкція №162 не застосовується.

Суд зауважує, що положення Інструкції №162 та Інструкції №58 узгоджуються за своєю структурою й змістом, а відтак не потребують повторення.

Так, за змістом пункту 1.1. глави 1 Інструкції №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

За правилами пункту 2.4. глави 2 Інструкції №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами. Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У пункті 2.6. глави 2 цієї ж Інструкції передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Положеннями пунктів 2.11., 2.12. глави 2 Інструкції №58 установлено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Відповідач-2, обґрунтовуючи відмову у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів його роботи з серпня 1987 року до серпня 2006 року на підставі трудової книжки, посилається на те, що «перший запис про роботу позивача з 01.08.1987 внесено до дати заповнення трудової книжки, хоча інформація щодо видачі дублікату трудової книжки відсутня, а також наявне виправлення у даті видачі трудової книжки».

Однак, з аналізу змісту титульного аркуша трудової книжки серії НОМЕР_1 від 31.12.2003 судом встановлено, що остання належить ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата заповнення «31 грудня 2003 року». Вказаний документ містить підпис його власника, особи, відповідальної за видачу трудових книжок та печатку підприємства, на якому вперше заповнювалася дана трудова книжка.

Записи у трудовій книжці мовою оригіналу (українською) виконані чітко, вони придатні для читання і розуміння їх змісту.

Доказів визнання недостовірними будь-яких записів згаданої вище трудової книжки, в тому числі на її титульному аркуші, відповідачами не надано та судом не встановлено, а тому, на переконання суду, внесені до вказаного документа записи про роботу позивача безпідставно не враховано пенсійним органом при обрахунку його страхового стажу.

Зокрема, судом установлено, що ОСОБА_1 :

- з 01.08.1987 прийнятий на посаду тракториста у колгосп ім. Дзержинського с. Бронне Березнівського району та 30.11.1987 звільнений з роботи у зв`язку із призовом на військову службу (записи №2 та №3);

- проходив службу у збройних силах радянської армії з 09.12.1987 до 02.11.1989 (запис №4);

- з 02.01.1990 прийнятий на роботу в колгосп ім. Дзержинського трактористом та 20.01.2006 звільнений з роботи у СВК «Хлібороб» (найменування колгоспу змінено з урахуванням проведених реформувань) (записи №№5-9);

- з 29.05.2006 прийнятий на роботу в СВК «Агрофірма Мирогощанського району» тимчасово механізатором та 16.08.2006 звільнений з роботи (записи №5, №6).

Наведене узгоджується зі змістом архівних довідок комунальної установи «Трудовий архів» Березнівської міської ради Рівненського району Рівненської області від 21.03.2023 №188 та №189, з урахуванням рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 18.12.2023 у справі №555/2512/23, яке набрало законної сили 18.01.2024 (а.с.20, 21, 22-23).

З огляду на наведене, суд вважає необґрунтованими висновки відповідачів про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи з 01.08.1987 до 30.11.1987, з 02.01.1990 до 20.01.2006 та з 29.05.2006 до 16.08.2006 на підставі трудової книжки серії НОМЕР_1 від 31.12.2003.

При цьому суд наголошує, що з огляду на приписи Порядку №637, встановлення стажу роботи (страхового стажу) особи у період до 31.12.2023 здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі інших документів, виданих за місцем її роботи, служби, навчання, а також архівними установами виключно у разі відсутності у такої особи трудової книжки або відповідних записів у ній.

Суд зазначає, що на особу не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи на підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та, у свою чергу, неналежний порядок ведення і заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист при вирішенні питань надання пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Суд констатує, що підставою для зарахування стажу до страхового є наявність даних у трудовій книжці, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем-2 не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Зазначений висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а та від 10.12.2020 у справі №195/851/17.

Суд також звертає увагу, що відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 №301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17.

Крім того, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, за якою певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Поряд з цим, частина третя статті 44 Закону №1058-IV визначає право органу Пенсійного фонду України вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію (…).

У той же час, відповідачем-2 не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей (додаткових документів), на підставі яких можна було б додатково підтвердити стаж роботи позивача у період з серпня 1987 року до грудня 2003 року. Зокрема, матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем-2 надсилались запити на підприємства, де працював позивач, або до архівних установ для підтвердження наявного у нього стажу.

Зважаючи на встановлені обставини та наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що незарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи з 01.08.1987 до 30.11.1987 та з 02.01.1990 до 31.12.2003 згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 31.12.2003, ГУ ПФУ в Миколаївській області порушило законні права та інтереси позивача, що свідчить про протиправність прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення у відповідній частині.

Натомість, обрахувавши страховий стаж позивача за період з 01.01.2004 до серпня 2006 року за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку (за відомостями, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) (а.с.33-35)), відповідач-2 діяв правомірно та з дотримання вимог законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, у зв`язку з чим правові підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.

У свою чергу, щодо позовних вимог у частині зобов`язання органу Пенсійного фонду зарахувати до страхового стажу позивача період проходження ним військової служби з 09.12.1987 до 02.11.1989, то суд вважає їх безпідставними, оскільки за змістом оскаржуваного рішення відповідачем-2 зазначено лише про незарахування ним вказаного періоду до часу проживання позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю.

Більше того, протоколом розрахунку страхового стажу ОСОБА_1 від 17.05.2024 (форма РС-право) підтверджується, що період строкової військової служби позивача з 09.12.1987 до 02.11.1989 зараховано відповідачем-2 до його страхового стажу в одинарному розмірі 1 рік 10 місяців 24 дні, чим, на переконання суду, дотримано вимог пункту «в» частини третьої статті 56 Закону №1788-ХІІ (а.с.39)

Відтак, у цій частині позов задоволенню також не підлягає.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач-2, відмовивши у призначенні позивачу пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, діяв не на підставі, не у межах та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а рішення про таку відмову від 15.05.2024 №28 не відповідає критеріям правомірності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України.

А тому, належним способом захисту порушених прав, свобод та охоронюваних законом інтересів позивача є визнання протиправним та скасування судом спірного рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області про відмову у призначенні пенсії, позаяк останнє прийняте з мотивів, які суперечать вимогам законодавства та фактичним обставинам, зокрема, тому, що позивач станом на 01.01.1993 не прожив у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років.

Як зазначалося вище судом, механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV визначено Порядком №22-1.

При цьому, починаючи з 30.03.2021 набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», якою передбачено, зокрема, застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення / перерахунок пенсії, починаючи з 01.04.2021.

Зазначена технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів ПФУ в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця прийняття заяви до розгляду та місця проживання пенсіонера.

Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.

В силу приписів Порядку №22-1 (у редакції згаданих вище змін):

- пункт 1.1. розділу І заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію);

- пункт 4.1. розділу IV заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію;

- пункт 4.2. розділу IV після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Зі змісту викладених положень слід дійти висновку про те, що сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення (перерахунок), незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території.

У справі, що розглядається, судом встановлено, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви про призначення пенсії за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУ ПФУ в Миколаївській області, рішенням якого ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії.

Тож, дії зобов`язального характеру, необхідні для відновлення порушених прав, свобод та інтересів позивача, має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що необґрунтовано прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії, яким, у даному випадку, є ГУ ПФУ в Миколаївській області.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 08.02.2024 у справі №500/1216/23 та від 07.05.2024 у справі №460/38580/22.

Також, суд враховує, що за правилами частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Перевіряючи обґрунтованість позовної вимоги про зобов`язання відповідача-1 призначити позивачу пенсію, суд зазначає, що, в силу приписів частини першої статті 58 Закону №1058-ІV, повноважним органом для обрахунку та призначення пенсії є Пенсійний фонд України та його територіальні органи, до компетенції яких входить також розгляд поданих пенсіонером документів. Суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та досліджувати документи, яким не надана оцінка, встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права та встановлювати наявний стаж на призначення пенсії за умови, що таких дій не вчинив відповідач.

Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 07.03.2018 у справі №233/2084/17.

Відтак, у спірних правовідносинах суд не вправі зобов`язати орган Пенсійного фонду призначити позивачу пенсію, оскільки відповідачем-2 в оскаржуваному рішенні проведено обрахунок страхового стажу позивача за період до впровадження системи персоніфікованого обліку (01.01.2004) не на підставі документів та не в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-ІV, а тому суд не має права перебирати на себе функції Пенсійного фонду при вирішенні питання наявності у позивача страхового стажу для призначення йому пільгової пенсії.

Таким чином, суд вважає, що належним та ефективним способом відновлення порушеного права позивача на пенсійне забезпечення є зобов`язання ГУ ПФУ в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи з 01.08.1987 до 30.11.1987 та з 02.01.1990 до 31.12.2003 згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 31.12.2003, а також повторно розглянути заяву позивача від 07.05.2024 про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ і прийняти рішення з врахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

Інші доводи та аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи по суті.

Положеннями частини першої статті 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За приписами частини другої статті 6 КАС України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Також, згідно пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За правилами частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На підставі вищевикладеного, зважаючи на встановлені у ході судового розгляду справи обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачі як суб`єкти владних повноважень частково довели правомірність своєї поведінки у спірних правовідносинах. Водночас, доводи та аргументи представника позивача, якими остання обґрунтовувала позовні вимоги, знайшли своє часткове підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому позов слід задовольнити частково.

За правилами частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, сплачена сума судового збору в розмірі 1211,20 грн, відповідно до платіжної інструкції від 04.07.2024 №0.0..1, підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 605,60 грн (а.с.42).

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 15.05.2024 №28 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи з 01.08.1987 до 30.11.1987 та з 02.01.1990 до 31.12.2003 згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 31.12.2003.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.05.2024 про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та прийняти рішення з врахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області судові витрати зі сплати судового збору в сумі 605,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 20 вересня 2024 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076) Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, буд. 1, м. Миколаїв, Миколаївська обл., 54008, ЄДРПОУ/РНОКПП 13844159)

Суддя С.А. Борискін