Справа № 160/16281/24
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2024-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави до Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Комунальний заклад освіти Дніпровський ліцей №36 Дніпровської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
24.06.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави (далі - позивач) до Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради (далі відповідач-1), Дніпровської міської ради (далі відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Комунальний заклад освіти Дніпровський ліцей №36 Дніпровської міської ради, в якій позивач просить:
Позовні вимоги обґрунтовано протиправною бездіяльністю відповідачів щодо неоформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку комунального закладу. Зокрема, керівник прокуратури наголошує на тому, що відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку закладу створює передумови для зловживання щодо розпорядження зазначеним майном, формує ризики для нормального функціонування навчального закладу.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
16.07.2024 відповідачем-2 Дніпровською міською радою надано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування правової позиції зазначає, що доводи позивача про невжиття відповідачами заходів щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку є хибними та не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки процедура оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку є довготриваючою та містить декілька етапів. Так, у даному випадку для підготовки проєкту рішення міської ради стосовно надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, необхідно звернутися до міського голови із відповідним зверненням, до якого слід додати правовстановлюючі документи на будівлі та споруди, що розміщені на земельній ділянці. Але, для оформлення права постійного користування земельною ділянкою по-перше необхідно оформити правовстановлюючі документи на будівлі та споруди, що на ній розташовані. Департаментом гуманітарної політики Дніпровської міської ради здійснюються відповідні дії для реєстрації права власності на будівлі і споруди Дніпровського ліцею №36 Дніпровської міської ради, що знаходиться за адресами: вул. Качалова, 2 А, вул. Сергія Нігояна, 57, м. Дніпро. 10.07.2024 Департаментом отримано технічний паспорт на нерухоме майно Ліцею №36 ДМР. Таким чином, Департаментом ведеться робота із підготовки пакету документів, необхідних для державної реєстрації права комунальної власності за Дніпровською міською територіальною громадою на будівлі і споруди Ліцею №36 ДМР. Після проведення державної реєстрації права власності на будівлі і споруди Ліцею № НОМЕР_1 ДМР Департаментом буде подано відповідний пакет документів для підготовки проєкту рішення відповідним виконавчим органом міської ради стосовно надання дозволу на розробку документації із землеустрою по фактичному розміщенню будівель і споруд Ліцею №36 ДМР. Готовий проєкт землеустрою буде подано до міської ради для підготовки проєкту рішення міської ради стосовно надання земельної ділянки по фактичному розміщенню будівель і споруд Ліцею №36 ДМР у постійне користування Департаменту. Отже, Департаментом вживаються передбачені законодавством заходи для оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку Ліцею №36 ДМР. Ураховуючи викладене, твердження позивача про бездіяльність відповідача-1 не відповідає дійсності, оскільки ним згідно із законодавчо встановленим порядком (алгоритмом) відбувається поетапне виконання оформлення правовстановлюючої документації за вказаною адресою. У зв`язку з цим позовна вимога щодо визнання протиправною бездіяльності не підлягає задоволенню. Також слід відмовити і в задоволенні похідної від неї позовної вимоги про зобов`язання вжити заходів щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку під будівлями та спорудами, оскільки вказані дії (заходи) вже вчиняються відповідачем-1 у встановленій законом послідовності.
Представником третьої особи пояснень в обґрунтування власної правової позиції не надано. Про розгляд справи третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Згідно із ч.ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
За адресою: м. Дніпро, Новокодацький район, просп. Сергія Нігояна, 57 функціонує заклад освіти Дніпровський ліцей №36 Дніпровської міської ради (далі - Ліцей №36 ДМР).
Згідно із Статутом Ліцею №36 ДМР, Ліцей є комунальною власністю Дніпровської міської ради (Засновника).
Уповноваженим органом управління Засновника є департамент гуманітарної політики Дніпровської міської ради (далі Уповноважений орган).
Майно Ліцею перебуває у комунальній власності Дніпровської міської територіальної громади і закріплено за нею на праві оперативного управління.
07.06.2024 прокурор звернувся до КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради із запитом, в якому просив надати інформацію щодо зареєстрованих речових прав на будівлі і споруди, зокрема, за адресою: м. Дніпро, Новокодацький район, просп. Сергія Нігояна, 57 (Дніпровський ліцей №36 ДМР).
Також, прокурором сформовано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: м. Дніпро, просп. Сергія Нігояна, 57 №379743956 від 22.05.2024.
У зв`язку зі здійсненням відповідних запитів позивачу стало відомо, що правовстановлюючі документи на земельну ділянку під комунальним закладом освіти Дніпровський ліцей №36 Дніпровської міської ради, який розташовано за адресою: м. Дніпро, просп. Сергія Нігояна, 57 відсутні.
У зв`язку з невжиттям відповідачами заходів щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що перебуває у користуванні Дніпровського ліцею №36 Дніпровської міської ради, позивач звернувся до суду із цим позовом в інтересах держави.
У справі, що розглядається, прокурор в адміністративному позові зазначає, що захисту полягають інтереси держави у сфері охорони права на освіту дітей шляхом зобов`язання оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, якою користується навчальний заклад. Крім того, захисту підлягають інтереси держави у сфері охорони права на освіту дітей шляхом створення належних та безпечних умов для здобуття освіти, які порушено протиправною бездіяльністю відповідачів.
Суд вважає, що таке обґрунтування є сумісним з розумінням «інтересів держави».
Стосовно наявності підстав, визначених частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», для представництва інтересів держави у суді у справі, що розглядається, прокурор послався на відсутність органу, уповноваженого державою звертатися до суду з позовом до органу місцевого самоврядування у спірних правовідносинах.
Враховуючи встановлені обставини справи та виходячи з характеру спірних правовідносин, суд вважає, що прокурором дотримано встановлений статтею 53 КАС України та статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок звернення до суду з позовом для захисту інтересів держави та про наявність підстав для такого захисту.
Стосовно права на звернення до суду з позовом до органу місцевого самоврядування, суд звертає увагу, що особливістю органів місцевого самоврядування як суб`єктів владних повноважень є те, що кожен із таких суб`єктів, з урахуванням положень Конституції України, є самостійним, автономним і не перебуває у підпорядкуванні жодного органу.
Також статтею 20 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що державний контроль за діяльністю органів і посадових осіб місцевого самоврядування може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і не повинен призводити до втручання органів державної влади чи їх посадових осіб у здійснення органами місцевого самоврядування наданих їм власних повноважень.
Відповідно до частини другої статті 71 цього ж Закону органи виконавчої влади, їх посадові особи не мають права втручатися в законну діяльність органів та посадових осіб місцевого самоврядування, а також вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до повноважень органів та посадових осіб місцевого самоврядування, крім випадків виконання делегованих їм радами повноважень, та в інших випадках, передбачених законом.
Отже, позови прокурора до органу місцевого самоврядування, за загальним правилом, подаються з такої підстави, як відсутність суб`єкта, до компетенції якого віднесені повноваження щодо здійснення контролю за правомірністю дій та рішень органів місцевого самоврядування. У такій категорії справ прокурор повинен лише довести, що оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень завдано шкоду інтересам держави.
При цьому інтереси держави, у тому числі, охоплюють інтереси мешканців територіальної громади, оскільки відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Крім того, суд враховує, що у постанові від 29.11.2022 у справі №240/401/19 Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду сформулював висновки про те, що положення статті 53 КАС України у системному зв`язку з положеннями статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо права прокурора на звернення до адміністративного суду з метою захисту інтересів держави в особі територіальної громади необхідно розуміти так:
- прокурор, звертаючись до суду з метою захисту інтересів держави, що охоплюють собою й інтереси певної територіальної громади, фактично діє в інтересах держави; оскільки відсутні чіткі критерії визначення поняття інтереси держави, яке є оціночним, суди під час розгляду кожної конкретної справи повинні встановлювати наявність/відсутність інтересів держави та необхідність їх захисту у судовому порядку;
- прокурор має право самостійно звертатися до адміністративного суду із позовом у разі відсутності органу, який має повноваження на звернення до суду з таким самим позовом; передбачене законами загальне повноваження державного органу на звернення до суду або можливість бути позивачем чи відповідачем у справі, не свідчить про право такого органу на звернення з адміністративним позовом в конкретних правовідносинах, оскільки Законом має бути прямо визначено, у яких випадках та який орган може/повинен звернутися до суду;
- у разі, якщо адміністративні суди доходять висновку про відсутність у прокурора права на звернення з позовом до суду в інтересах держави з підстави наявності органу, що має повноваження на звернення з таким позовом до суду, суди повинні чітко вказати, до компетенції якого саме органу належить повноваження на звернення до суду та яким Законом це право передбачено.
Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.
Відповідно до частини 1 статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 80 Закону України «Про освіту» до майна закладів освіти, серед іншого, належать земельні ділянки. Порядок, умови та форми набуття закладами освіти прав на землю визначаються Земельним кодексом України.
Відповідно до частини 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Згідно з пунктом «а» частини 2 статті 92 Земельного кодексу України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.
Як зазначено у частині 1 статті 123 Земельного кодексу України земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті "а" частини другої статті 92 цього Кодексу, лише на праві постійного користування.
Статтями 125, 126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до частин 1, 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.
Тобто, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність правовстановлюючих документів на земельну ділянку, оформлених у відповідності до вимог закону. При цьому, відсутність правовстановлюючих документів порушує передбачені державою принципи раціонального й ефективного використання та охорони земель та призводить до неефективного управління земельними ресурсами та землекористуванням.
Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Відповідно до статті 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: власні (самоврядні) повноваження щодо управління закладами освіти, охорони здоров`я, культури, фізкультури і спорту, оздоровчими закладами, які належать територіальним громадам або передані їм, молодіжними підлітковими закладами за місцем проживання, організація їх матеріально-технічного та фінансового забезпечення.
Статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачені повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері регулювання земельних відносин, а саме: власні - 1) підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо встановлення ставки земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, вилучення (викупу), а також надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад; та делеговані - 1) здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, 8) підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; 9) організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою; 10) здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою.
Приписами пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
Положеннями частини 2 статті 66 Закону України «Про освіту» передбачено, що районні, міські ради відповідають за реалізацію державної політики у сфері освіти та забезпечення якості освіти на відповідній території, забезпечення доступності дошкільної, загальної середньої освіти, позашкільної освіти; планують та забезпечують розвиток мережі закладів дошкільної, загальної середньої освіти, позашкільної освіти; засновують заклади освіти, а також реорганізовують, перепрофільовують (змінюють тип) та ліквідовують їх з урахуванням спеціальних законів; закріплюють за закладами, що забезпечують здобуття початкової та базової середньої освіти, територію обслуговування (крім випадків, встановлених спеціальними законами).
Таким чином, вказані норми вказують на те, що земельні ділянки під навчальними закладами мають бути належним чином оформлені та використовуватися у порядку, встановленому законодавством, інакше, це може призвести до негативних наслідків та порушення прав дітей.
Відсутність правовстановлюючих документів на земельні ділянки, на яких знаходяться навчальні заклади, створює передумови для зловживань щодо розпорядження земельною ділянкою, формує ризики для нормального функціонування навчального закладу та навчального процесу, що може призвести до негативних наслідків та порушує інтереси держави у сфері охорони дитинства.
Відсутність правовстановлюючих документів порушує передбачені державою принципи раціонального й ефективного використання та охорони земель та призводить до неефективного управління земельними ресурсами та землекористування.
У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 89 Бюджетного кодексу України до видатків, що здійснюються з бюджетів об`єднаних територіальних громад, серед іншого, належать видатки на загальноосвітні навчальні заклади.
Згідно з пунктом 23 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання про розгляд прогнозу місцевого бюджету, затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього; затвердження звіту про виконання відповідного бюджету.
Судом встановлено, що Дніпровський ліцей №36 Дніпровської міської ради знаходиться у комунальній власності Дніпровської міської ради.
В свою чергу органом, уповноваженим здійснювати управління закладом є Департамент гуманітарної політики Дніпровської міської ради.
Однак в порушення вимог земельного законодавства та положень Закону України «Про освіту» правовстановлюючі документи на земельну ділянку, яку використовує Дніпровський ліцей №36 Дніпровської міської ради, не оформлено, державну реєстрацію права постійного користування не проведено.
Означене не заперечується відповідачами.
З огляду на викладене, суд погоджується з твердженнями позивача, що відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку навчального закладу створює передумови для зловживань щодо використання земельних ділянок не за цільовим призначенням та ризики для нормального функціонування шкільної установи, що може призвести до негативних наслідків та порушення прав дітей.
Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази щодо винесення відповідачами питань про надання вказаному закладу освіти земельної ділянки на праві постійного користування на розгляд сесії Дніпровської міської ради, доказів прийняття відповідного рішення немає, окрім того, дозвіл на виготовлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, замовлення проекту відводу земельної ділянки та виготовлення правовстановлюючих документів на зазначену земельну ділянку, технічна документація із землеустрою не виготовлялися, правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку не оформлювались.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torijav.Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені доказами, тому позов підлягає задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 2 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Оскільки позивач не надав доказів понесення судових витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський