Справа № 211/2999/24
Суддя: Ткаченко С. В.
Дата ухвалення: 2024-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 211/2999/24
Провадження № 2-а/211/25/24
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

23 вересня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченко С.В.,

за участю секретаря судового засідання Бірж Д.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Бурова С.В. , представника відповідача Петренка О.О. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі , в режимі відеоконференції , у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

09 травня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про скасування постанови № уп/6693 від 26.04.2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 в м. Кривий Ріг № уп/6693 від 26.04.2024 року його було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн. за ч.2 ст.210-1 КУпАП за те, що він не прибув по повістці до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для визначення призначення на особливий період. Вказану постанову позивач вважає незаконною, оскільки повістка на відправку призначена на 30.03.2024 р. б/н не була вручена належним чином, про що засвідчує відсутність підпису Позивача на повістці та відсутність складення акту про відмову від одержання повістки. Протокол про адміністративне правопорушення б/н від 24.04.2024 р. є протиправним та таким, який прийнято усупереч положенням ч.2 ст. 254 КУпАП (Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності), оскільки Відповідач пропустив строк його складення та склав його без участі Позивача, про що засвідчує відсутність підпису на вказаному протоколі.

Так,вищезазначений Протокол складено 24.04.2024 р., а інкримінований факт правопорушення датовано 30.03.2024. Оскільки Протокол від 24.04.2024 р. складено з порушенням встановленого порядку, Постанова від №уп/6693від 26.04.2024 р., яка винесена на підставі вказаного протоколу, також є протиправною.

Оскаржувана Постанова №уп/6693від 26.04.2024 р. була прийнята Відповідачем в умовах не з`ясування та не встановлення наступних обставин:- чи винен Позивач у вчинені інкримінованого правопорушення, чи підлягає Позивач адміністративній відповідальності, чи є обставини для відстрочки від призову під час мобілізації,тощо. Відповідач не з`ясувавши всіх обставин справи, здійснив грубе порушення положень ст., ст. 277-2,278,279, 280 КУпАП.

Так, Позивач неодноразово звертався із письмовою заявою та доказами до Відповідача із зазначенням про те, що Позивач має право на відстрочку від призову під час мобілізації на підставі абзацу 16 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та ч. 4 статті 35 Конституції України та надав докази, які засвідчують існування вказаних обставин, однак, Відповідач всупереч положенням діючого національного законодавства, прецедентній практиці ЄСПЛ та роз`ясненням Уповноваженого Верховної ради України з прав людини (дивись Лист Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини №1218.4/3-37210.3/23/42.2.2 фактично відмовляє Позивачу у визнанні права на відстрочку від призову під час мобілізації.

Позивачем додержані положення ст. 22 та 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ в редакції від 30.06.2023 р. Згідно абз.16 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізанійну підготовку та мобілізацію» Позивач відноситься до категорії осіб, яким належить право відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, він належить до категорії «інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках».Так, вказана законодавча норма має бланкетний характер заснований на положеннях ч.4 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ в діючій редакції в якій закріплено конституційне право громадян України на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно ст. 35 Конституції України та Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу». Вищим спеціалізованим судом України, у своїй ухвалі від 23.06.2015 у справі №5-1583км15,було підтверджено зазначені вище висновки та «визнано необгрунтованими доводи прокурора в касаційній скарзі про те, що обвинувачений Свідок Єгови не відноситься до жодної категорії військовозобов`язаних, визначених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки вказана норма закону передбачає, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації й «інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законами випадках». Таким випадком є належність обвинуваченого до релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» з урахуванням положень Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу».

Системний правовий аналіз вищезазначених законодавчих положень засвідчує про те, що Позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, однак зазначене право відверто нівелюється та не визнається Відповідачем.Обов`язок Позивача надавати визначеним органам публічної адміністрації документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» неодноразово був виконаний Позивачем. Як вбачається із Заяви від 05.02.2024 р. Позивач всім серцем прийняв біблійну настанову з Ісаї 2:4 та через своє християнське сумління та глибокі релігійні почуття не може погодитися на військову службу та навчання. При цьому. Позивач наголошував на тому, що він не ухиляється від заходів мобілізації та неодноразово просив усно та письмово здійснити заміну виконання військового обов`язку на невійськову (альтернативу цивільну) службу. Такі прохання Позивача були засновані на положеннях статті 35 Конституції України, постанови Кабінету міністрів України №2066 від 10 листопада 1999 р. та міжнародноїУнаціональної прецедентної судової практики. Доказами письмових звернень Позивача до Відповідача є Заява від 05.02.2024 р. разом із додатками, а доказом факту невизнання Відповідачем права Позивача на відстрочку від призову під час мобілізаиії є Лист Відповідача від 04.03.2024 р. №уп/3502 оскаржувана постанова. Позивач неодноразово надавав Відповідачу підтвердження його приналежності до релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні»

Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» альтернативна (невійськова) служба під час війни не визначена. У частині 4 статті 35 Конституції України передбачено, що у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою. Із викладеного вбачається, що хоча статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, а також те, що громадяни відбувають військову службу відповідно до закону, водночас із вказаної конституційної норми є виключення, передбачене ч. 4 ст. 35 Конституції України. Тобто, частина 4 статті 35 Конституції України є спеціальною по відношенню до статті 65 Конституції України, оскільки становить конституційно-правове виключення щодо проходження військової служби громадянами, релігійні переконання яких не допускають проходження військової служби. При цьому, таке виключення стосується проходження не тільки строкової військової служби, а й всіх інших видів військової служби, зокрема і військової служби під час мобілізації. Зазначене твердження ґрунтується на ч. 4 ст. 35 Конституції України, яка передбачає заміну альтернативною (невійськовою) службою саме «виконання військового обов`язку» в цілому, який, в свою чергу, згідно з ч. З ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», включає, зокрема, і проходження військової служби. До того ж, відповідно до ч. 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» до видів військової служби належить як строкова військова служба, так і військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Поряд з цим, Відповідачем не наведено жодних мотивів не застосування права на заміну військової служби на час мобілізації невійськовою службою безпосередньо на підставі ч. 4 ст. 35 Конституції України як норми прямої дії згідно ч. З ст. 8 Конституції України.

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт скоєння позивачем адміністративного правопорушення. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 27 травня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Буров С.В. позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача Петренко О.О. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав їх необгрунтованості .

У відзиві на позов зазначили, що постанова винесена правомірно в рамках законодавства на підставі наявної доказової бази скоєння позивачем адміністративного правопорушення. Позивач відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» має статус військовозобов`язаного та перебуває на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_2 . 23.03.2024 року о 17:06 годин посадовими особами в приміщенні кабінету № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 було вручено повістку військовозобов`язаному ОСОБА_1 про явку до ІНФОРМАЦІЯ_3 на 30.03.2024 року на 7:30 годин для прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 , для визначення призначення на особливий період. Але останній від отримання та підписання повістки відмовився у зв`язку з чим було складено акт відмови від отримання повістки від 28.04.2024 року та доведено вимоги та зміст повістки до Позивача, а саме: дати та часу та місця наступного прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Доказами належного вручення повістки з доведенням вимог прибуття є: сама повістка, копія повістки була наявна у позивача, виписана працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 на ім`я ОСОБА_1 на 30.03.2024 07 год.30 хв. із зазначенням адреси куди необхідно прибути, однак від отримання повістки про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 останній відмовився, що підтверджується актом про відмову в отриманні повістки від 28.03.2024 року складено відповідальними посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також згідно записів журналу відвідувачів № 134 від 28.03.2024 року підтверджено, що позивач перебував на території ІНФОРМАЦІЯ_2 з 14:01 години до 17:30, час вручення повістки 17:06 годин.

30.03.2024 року позивач не з`явився на вказаний час до ІНФОРМАЦІЯ_3 , про підстави неприбуття останній не повідомив, підтверджуючих документів щодо поважних причин неприбуття не надавав.

У зв`язку з чим, посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 було надіслано 02.04.2024 року до відділення поліції №2 КРУП звернення щодо доставлення Позивача, який вчинив адміністративне правопорушення за ст. 210-1 КУпАП для складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Тільки 24.04.2024 року Позивач прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , посадовою особою, було досліджено всі обставини справи, вислухано пояснення Позивача. За результатами було складено протокол №532/24 від 24.04.2024 року про адміністративне правопорушення за ч.2 статті 210-1 КУпАП.

Під час складання протоколу було виявлено правопорушення Позивачем абз. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, та порушення ч. З ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту). У разі не прибуття або прибуття військовозобов`язаного з перевищенням зазначених термінів вживаються заходи з притягнення військовозобов`язаного до адміністративної відповідальності.

Складання протоколу про адміністративне правопорушення було здійснено в присутності Позивача з ознайомленням під особистий підпис.

Під час складання протоколу Позивачу надавалась можливість надання пояснень, які останній виклав в протоколі, також була можливість додатково в разі не згоди подати заяву чи клопотання. Однак, Позивач не скористався такою можливістю та не надав докази поважності його неприбуття.

Окрім того, відповідач у відзиві вказав, що релігійні переконання не є поважною підставою не прибуття по повістці до ІНФОРМАЦІЯ_4 в особливий період, не виконувати правила військового обліку та не призиватись на військову службу під час загальної мобілізації у воєнний час. На правомірність прийняття постанови не впливають доводи позивача про те, що виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням позивача, зважаючи на те, що позивача притягнуто до відповідальності за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, яка полягає у неявці до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк визначений в отримано у ним документів, а не за відмову виконувати розпорядження яке суперечить його релігійним переконанням.

Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, зібрані у справі докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 в м. Кривий Ріг № уп/6693 від 26.04.2024 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн. за ч.2 ст.210-1 КУпАП за те, що він не прибув по повістці до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для визначення призначення на особливий період.

05.02.2024 року ОСОБА_1 надіслав заяву до ІНФОРМАЦІЯ_2 про неможливість виконання військового обов`язку та прохання замінити військову службу на альтернативну (невійськову) службу, що підтверджується підписов уповноваженої особи, в розписці щодо отримання листа.

28.03.2024 року о 17:06 годин посадовими особами в приміщенні кабінету № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 було вручено повістку військовозобов`язаному ОСОБА_1 про явку до ІНФОРМАЦІЯ_3 на 30.03.2024 року на 7:30 годин для прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 , для визначення призначення на особливий період. Але останній від отримання та підписання повістки відмовився у зв`язку з чим було складено акт відмови від отримання повістки від 28.04.2024 року та доведено вимоги та зміст повістки до Позивача, а саме: дати та часу та місця наступного прибуття до ОРТЦК таСП. В судовому засіданні позивач підтвердив, що повістку він отримав, однак відмовився підписуватися у розпистці щодо її отримання.

У разі відмови від підписання повістки посадовою особою територіального центру комплектування та соціальної підтримки у присутності свідків складається акт про відмову від отримання.

Відповідно до положень законодавства про військову службу, оборону та мобілізацію, громадянин мав прибути у строки вказані у повістці, а у разі неможливості прибуття, повідомити ІНФОРМАЦІЯ_2 про поважність причин не прибуття за повісткою.

Поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності), визнаються: перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк; смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка).

У разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.

Доказами належного вручення повістки з доведенням вимог прибуття є: сама повістка, копія повістки була наявна у позивача, виписана працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 на ім`я ОСОБА_1 на 30.03.2024 07 год.30 хв. із зазначенням адреси куди необхідно прибути, однак від отримання повістки про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 останній відмовився, що підтверджується актом про відмову в отриманні повістки від 28.03.2024 року складено відповідальними посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також згідно записів журналу відвідувачів № 134 від 28.03.2024 року підтверджено, що позивач перебував на території ІНФОРМАЦІЯ_2 з 14:01 години до 17:30, час вручення повістки 17:06 годин.

30.03.2024 року ОСОБА_1 не з`явився на вказаний час до ІНФОРМАЦІЯ_3 , про підстави неприбуття останній не повідомив, підтверджуючих документів щодо поважних причин неприбуття не надавав.

У зв`язку з чим, посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 було надіслано 02.04.2024 року до відділення поліції №2 КРУП звернення щодо доставлення ОСОБА_1 , для складання протоколу про адміністративне правопорушення.

24.04.2024 року ОСОБА_1 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , посадовою особою, було досліджено всі обставини справи, вислухано пояснення Позивача. За результатами було складено протокол №532/24 від 24.04.2024 року про адміністративне правопорушення за ч.2 статті 210-1 КУпАП.

Під час складання протоколу було виявлено правопорушення Позивачем абз. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, та порушення ч. З ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту). У разі не прибуття або прибуття військовозобов`язаного з перевищенням зазначених термінів вживаються заходи з притягнення військовозобов`язаного до адміністративної відповідальності.

Складання протоколу про адміністративне правопорушення було здійснено в присутності Позивача з ознайомленням під особистий підпис.

Під час складання протоколу ОСОБА_1 надавалась можливість надання пояснень, які останній виклав в протоколі, також була можливість додатково в разі не згоди подати заяву чи клопотання.

Однак, Позивач не скористався такою можливістю та не надав докази поважності його неприбуття.

Щодо доводів позивача про пропуск строку складання протоколу.

Згідно статті 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення.

Дата вчинення правопорушення є дата неявки по повістці 30.03.2024 року, датою виявлення особи є 24.04.2024 року, протокол складено о 10:45 годині 24.04.2024 року, отже строки не було порушено, від так протокол є законним та відповідає вимогам КУпАП.

Щодо релігійних переконань Позивача, які не мають відношення до даної справи, суд зазначає наступне, що у зв`язку з військовою агресією рф проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), який затверджено Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан.

Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу Президента у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Пунктом 16 частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» допускається обмежувати проходження альтернативної (невійськової) служби.

Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» альтернативна (невійськова) служба під час війни не визначена.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію» (зі змінами), затвердженого Законом України від 03.03.2022 року №2105-ІХ, оголошено проведення загальної мобілізації. Згідно з цим Указом призову на військову службу за мобілізацією підлягають військовозобов`язані та резервісти.

Згідно ст.65 Конституції України, частини першої ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Частиною 4 ст.35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

Згідно з положеннями статгі 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до частини другої ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з положеннями частині третьої статті 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

У частині третій стаття 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права задекларовано: «3. Свобода сповідувати релігію або переконання підлягає лише обмеженням, які встановлено законом і які є необхідними для охорони суспільної безпеки, порядку, здоров' я і моралі, так само як і основних прав та свобод інших осіб».

Висновок зроблений у складі колегії суддів Третього апеляційного адміністративного суду по справі № 201/5566/23 від 18 серпня 2023 року.

Враховуючи те, що позивач не з`явився до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк визначений в отриманому ним документі, для подальшого забезпечення відповідачем виконання вимог статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», суд апеляційної інстанції зробив висновок про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 210-1 КУпАП, як наслідок оскаржувана постанова прийнята відповідачем в межах наданих йому повноважень та правомірно.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції вважає такими, що не впливають на правомірність постанови доводи позивача про те, що виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням позивача, зважаючи на те, що позивача притягнуто до відповідальності за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, яке полягає у неявці до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк визначений в отриманому ним документі, а не за відмову виконувати розпорядження яке суперечить його релігійним переконання.

Безпідставними є також посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини, згідно з якою захисту підлягає не лише саме право Свідків Єгови «не брати в руки зборю», а їх зумовлене глибоким релігійним переконанням право нести військову службу у будь-якій формі, у зв`язку з чим Держава має забезпечити особам проходження альтернативної (невійськової) служби, яка є повністю відокремленою від військового обов`язку, оскільки у спірних правовідносинах позивача притягнуто до відповідальності за неявку до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк визначений в отриманому ним документі для подальшого визначення призначення військовозобов`язаного на особливий період.

Висновок зроблений у складі колегії суддів Третього апеляційного адміністративного суду по справі № 211/5845/23 14 грудня 2023 року.

Отже виходячи з вище викладеного, релігійні переконання не є поважною підставою не прибувати по повістці до ІНФОРМАЦІЯ_4 в особливий період, не виконувати правила військового обліку та не призиватися на військову службу під час загальної мобілізації у воєнний час.

Військовий обов`язок є однаковим, як для віруючих громадян, так і для не віруючих громадян України. Конституція України закріплює рівність усіх громадян не тільки в правах на свободу віросповідання, а і в їх обов`язках щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, закріпленої в Конституції України.

Також, Касаційний Кримінальний Суд Верховного Суду України в Постанові від 02.05.2024 року по справі № 344/12021/22 зазначив, що гарантоване ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право сповідувати свою релігію або переконання в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби не є абсолютним, а може бути обмежене виключно для цілей та у спосіб, що зазначені в ч. 2 цієї статті. Критеріями правомірності відповідного обмеження є: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право й дозволяє здійснення його лише тією мірою, якою це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.

Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно із ч. З ст. 8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови наявності такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

В умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, є нагальна потреба в належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії і високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни. За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини за ст. 9 Конвенції і ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою та підтвердження доказами наявності відповідних переконань. Це не означає, що можливість реалізації права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї. Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу Президента у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Пунктом 16 частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» допускається обмежувати проходження альтернативної (невійськової) служби.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» право на таку службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» альтернативна (невійськова) служба під час війни не визначена.

Організація Об`єднаних Націй як глобальна міжнародна організація, створена для підтримання та зміцнення миру і міжнародної безпеки, а також розвиток співробітництва між державами світу. Основними міжнародно-правовими актами, що регламентують право людини на свободу віросповідання є: 1) Загальна декларація прав людини, прийнята і проголошена резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 10 грудня 1948 року; 2) Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, підписана 4 листопада 1950 року урядами держав-членів Ради Європи та ратифікована Україною 17 липня 1997 року; 3) Міжнародний пакт про громадянські і політичні права, прийнятий 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР 19 жовтня 1973 року.

Стаття 18 Загальної декларації прав людини визначає: «Кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання і свободу сповідувати свою релігію або переконання як одноособово, так і разом з іншими, прилюдним або приватним порядком в ученні, богослужінні і виконанні релігійних та ритуальних обрядів».

Відповідно до ст. 19 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено Європейський Суд з прав людини, який забезпечує гарантії прав людини, є контрольним механізмом, закладеним Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання державами-учасницями її положень, упровадження норм і принципів у рамки національних правових систем.

Стаття 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Свобода думки, совісті і релігії» у частині першій фактично повторює правові засади, проголошені у статті 18 Загальної декларації прав людини, а саме: «1. Кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно».

Водночас частина друга статті 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод доповнює постулати щодо свободи думки, совісті та релігії і вказує на виняткові випадки, коли така свобода може бути обмеженою: «2. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Таким чином, уряди держав-членів Ради Європи, окрім утвердження в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод міжнародних нормативних прерогатив на свободу думки, совісті та релігії людини проголошених ООН, все ж вказують на можливість обмеження їхньої реалізації, якщо такі обмеження, перш за все, передбачені чинним законодавством демократичного суспільства та покликані захищати громадську безпеку, публічний порядок, здоров`я чи моральні засади, а також покликані захищати права та свободи інших членів суспільної ланки.

У частині третій стаття 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права задекларовано: «3. Свобода сповідувати релігію або переконання підлягає лише обмеженням, які встановлено законом і які є необхідними для охорони суспільної безпеки, порядку, здоров`я і моралі, так само як і основних прав та свобод інших осіб».

Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України. Такі ж висновки зроблені по справі № № 201/5566/23 від 18 серпня 2023 року, у складі колегії суддів Третього апеляційного адміністративного суду. Отже виходячи з вище викладеного, релігійні переконання не є поважною підставою не прибувати по повістці до ІНФОРМАЦІЯ_4 , не виконувати правила військового обліку та не призиватися на військову службу під час загальної мобілізації.

Проаналізувавши в сукупності надані сторонами по справі докази, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова прийнята уповноваженим на те органом відповідно до вимог КУпАП, права ОСОБА_1 , як під час складання протоколу, так і під час розгляду справи були дотримані, а вина позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою ст. 210-1 ч. 2 КУпАП є доведеною та підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 24.04.2024 року, актом про відмову від отримання повістки ІНФОРМАЦІЯ_3 від 28.03.2024 року.

Посилання позивача на незаконність оскаржуваної постанови через те, що він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 з заявою про звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, суд не може взяти до уваги, так як протокол та постанова винесена відносно ОСОБА_1 за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період.

Об`єктивна сторона правопорушення, полягає у порушенні законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме; нез`явлення за викликом до ТЦК без поважних причн за повісткою.

Релігійне віросповідання, не є законною підставою для неявки до ТЦК.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що дії відповідача стосовно спірного питання відповідають вимогам діючого законодавства.

Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

З огляду на викладене, позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ч. 2 ст. 210-1, ст. ст. 251, 280 КУпАП, ст.ст. 2, 9, 72, 76-79, 90, 241-246, 286, 293, 295 КАС України, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі начальника підполковника ОСОБА_2 про скасування постанови № уп/6693 від 26.04.2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. Якщо було подано апеляційну скаргу рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С. В. Ткаченко

Повний текст рішення складено 23 09 2024