Справа № 380/11536/22
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2024-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 вересня 2024 року

м. Київ

справа №380/11536/22

адміністративне провадження № К/990/32390/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду судді-доповідача: Шарапи В.М., суддів Берназюка Я.О., Чиркіна С.М. розглянувши у письмовому провадженні в касаційному порядку касаційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2023 (у складі колегії суддів Довгополова О.М., Гудим Л.Я., Затолочного В.С.) у справі №380/11536/22 за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної державної адміністрації, за участі Львівської обласної прокуратури та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Департаменту архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації, Міністерства культури та інформаційної політики України, про визнання протиправними дій,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій, встановлені судами попередніх інстанцій обставини:

1. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до Львівської обласної державної адміністрації, за участі Львівської обласної прокуратури та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Департаменту архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації, Міністерства культури та інформаційної політики України, в якому просив визнати протиправним і скасувати розпорядження представника Президента України №374 від 15.04.1994 «Про взяття під охорону держави споруд Львівської області, що мають визначну наукову, історичну, художню і містобудівельну цінність» в частині затвердження пункту 24 Додатку до цього розпорядження, яким включено до переліку пам`яток архітектури місцевого значення «віллу» за адресою: АДРЕСА_1.

1.1. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він придбав квартиру в житловому будинку по АДРЕСА_1 у попереднього власника за договором купівлі-продажу квартири від 14.12.2018. Стверджував, що під час придбання цієї квартири ні попередній власник квартири, ні органи державної влади та/або місцевого самоврядування не повідомляли його про те, що будинок, в якому знаходиться належна йому квартира, є пам`яткою архітектури. Зазначає, що на цьому будинку не було розміщено таблички про те, що є пам`яткою архітектури. При цьому укладеним договором купівлі-продажу продавець квартири (попередній власник) засвідчив відсутність прав у третіх осіб щодо квартири, а договір не містив жодних вказівок на те, що квартира знаходиться будинку, який є пам`яткою архітектури місцевого значення. 28.05.2022 на зборах ОСББ «Борт 55» голова ОСББ поінформував членів ОСББ, про те, що будинок АДРЕСА_1 віднесений до пам`яток архітектури місцевого значення. Для з`ясування цих обставин 06.06.2022 він звернувся до відповідача з відповідним запитом. Листом від 27.06.2022 №5129/0/2-22/7-16.3.2 Львівська ОДА надала відповідь на його звернення, в якій підтвердила, що цей будинок є пам`яткою місцевого значення відповідно до розпорядження Представника Президента України №374 від 15.04.1994. Разом з тим, уповноважені державні органи на виконання наказу Мінкульту №14 від 18.01.2021 про занесення будинку до Державного реєстру нерухомих пам`яток України не повідомляли позивача про занесення будинку як об`єкта культурної спадщини до згаданого Реєстру. Враховуючи відсутність будь-яких документів, на підставі яких прийнято оскаржене розпорядження, позивач вважає, що таке прийняте безпідставно, а дія цього розпорядження порушує його право як власника квартири в будинку за адресою: АДРЕСА_1 та, відповідно, співвласника багатоквартирного житлового будинку, вільно, на свій розсуд користуватись та розпоряджатись своїм майном.

2. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.04.2024 в задоволенні позову відмовлено.

2.1. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржене рішення про надання статусу пам`ятки прийняте уповноваженим на те суб`єктом владних повноважень ще в 1994 році. Закон України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 № 1805-III (далі - Закон №1805), що набрав чинності 12.07.2000, та прийнятий на реалізацію його положень Порядок обліку об`єктів культурної спадщини, затверджений наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 № 158 (у редакції наказу Міністерства культури України від 27.06.2019 № 501) (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.08.2019 за № 941/33912) (далі - Порядок №501) прямо передбачають включення об`єкта культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом, до Реєстру у випадку відсутності облікової документації на цей об`єкт - тобто без облікової картки та іншої документації, на підставі якої було прийняте рішення про надання статусу пам`ятки, до 1991 року - повноважними органами УРСР, а в період з 1991 по 2000 рік незалежної України (виняток встановлено для пам`яток, що підпадають під законодавство про декомунізацію).

2.2. Тому цей суд виснував, що чинне законодавство в сфері охорони культурної спадщини не передбачає необхідності доведення підстав прийняття рішень про взяття на державний облік пам`яток, які були прийняті відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом №1805-ІІІ, тобто до 12.07.2000. Такі пам`ятки за категорією місцевого значення беруться під охорону шляхом прийняття рішення Мінкультури про занесення їх до Реєстру за категорією місцевого значення. Тому аргументи позивача про безпідставність оскарженого розпорядження від 15.04.1994 з огляду на відсутність облікової документації на пам`ятку є помилковими та не доводять протиправності оскарженого рішення, а його позовні вимоги, що ґрунтуються на таких аргументах, є безпідставними.

2.3. Також цей суд зауважив, що позивач придбав квартиру у будинку за адресою: АДРЕСА_1 після того, як цей будинок отримав статус пам`ятки архітектури місцевого значення на підставі оскарженого розпорядження 15.04.1994. Більше того, цей об`єкт культурної спадщини на підставі розділу ІХ Порядку №501 внесений Міністерством культури та інформаційної політики України до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (охоронний №4091-Лв. В). Отже, навіть у випадку задоволення позовних вимог цей будинок не втратить статусу пам`ятки архітектури місцевого значення в силу перебування у згаданому Реєстрі. Тому обраний позивачем спосіб захисту заявлених ним прав та інтересів (можливість розпоряджатися квартирою та будинком без необхідності погоджувати свої дії з органом охорони культурної спадщини) є неналежним, оскільки не призведе до досягнення заявленої позивачем мети (зняття обмежень на розпорядження будинком) навіть у випадку повного задоволення позовних вимог.

3. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2023 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.04.2024 скасовано. Ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження представника Президента України №374 від 15.04.1994 «Про взяття під охорону держави споруд Львівської області, що мають визначну наукову, історичну, художню і містобудівельну цінність» в частині затвердження пункту 24 Додатку до цього розпорядження, яким включено до переліку пам`яток архітектури місцевого значення «віллу» за адресою: АДРЕСА_1.

3.1. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що Законом УРСР від 13.07.1978 № 3600-IX «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» та Інструкцією про порядок обліку, забезпечення схоронності, утримання, використання та реставрації нерухомих пам`яток історії та культури, затвердженої наказом Міністерства культури СРСР від 13.05.1986 №203, які були чинним на час прийняття оскарженого розпорядження, передбачалось складання облікової картки та паспорта на будинок, які б визначали цінність будинку як нерухомого пам`ятника історії і культури та його приналежність до відповідного виду, категорії. Проте доказів наявності таких документів відповідачем не надано.

3.2. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що відповідачем при винесенні оспорюваного розпорядження №374 від 15.04.1994 стосовно зазначеного об`єкту порушено вимоги статей 8, 16, 17 Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» та Інструкції про порядок обліку, забезпечення схоронності, утримання, використання та реставрації нерухомих пам`яток історії та культури, затвердженої наказом Міністерства культури СРСР від 13.05.1986 №203.

4. Під час розгляду справи суди попередніх інстанцій встановили, що:

4.1. Будинок у АДРЕСА_1 споруджений в 1934-1936 роках як індивідуальний житловий двоповерховий будинок (вілла) в стилі функціоналізм, в радянський період внаслідок зміни внутрішнього планування став багатоквартирним (шість квартир).

4.2. 15.04.1994 Представник Президента України у Львівській області С.Давимука на виконання постанови Ради Міністрів Української РСР №442 від 08.09.1979 п.2 «Про доповнення списку пам`яток містобудування і архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави» виніс розпорядження №374 «Про взяття під охорону держави споруд Львівської області, що мають наукову, історичну, художню і містобудівну цінність» затвердив перелік пам`яток архітектури місцевого значення Львівської області згідно із додатком. Відповідно до пункту 24 додатку до Розпорядження №374 від 15.04.1994 до пам`яток архітектури місцевого значення Львівської області віднесено віллу, споруджену в 1930 рр. ХХ ст., що знаходиться в АДРЕСА_1 .

4.3. В 2018 році ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 купили усі шість квартир (№№1-6) цього будинку та створили об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «БОРТ 55». Будинок був списаний з балансу Львівської міської ради та переданий ОСББ розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №152 від 22.01.2019.

4.4. Міністерство культури України 27.06.2019 видало наказ № 501 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 19.08.2019 за № 941/33912) «Про внесення змін до Порядку обліку об`єктів культурної спадщини», яким, серед іншого: виклало у новій редакції Порядок №501; зобов`язало органи виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій до 01.10.2019 подати Міністерству культури України переліки об`єктів культурної спадщини, які взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом України «Про охорону культурної спадщини», та не включених до Державного реєстру нерухомих пам`яток України станом на день набрання чинності цим наказом за формою, згідно з додатком до цього наказу; копії рішень про взяття на державний облік об`єктів культурної спадщини відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом України «Про охорону культурної спадщини», та не включених до Державного реєстру нерухомих пам`яток України станом на день прийняття цього наказу та облікову документацію (за наявності).

4.5. Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації на виконання вказаного наказу від 27.06.2019 № 501 скерував Міністерству культури України лист №16-1726/0/2-20 від 30.04.2020, до якого додав переліки об`єктів культурної спадщини м. Львова та Львівської області, які взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом України «Про охорону культурної спадщини» та не включених до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; будинок у АДРЕСА_1 включений до цього переліку.

4.6. Міністерство культури України 18.01.2021 видало наказ № 14 «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України», відповідно до якого вирішило занести до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення об`єкти культурної спадщини, які взято на державний облік відповідно законодавства, що діяло до набрання чинності Законом України «Про охорону культурної спадщини» у Львівській області згідно з переліком, відповідно до додатку. Вілла по АДРЕСА_1 в цьому додатку вказана під порядковим №90, охоронний номер 4091-Лв.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги, заперечень (відзиву) на касаційну скаргу:

5. Не погоджуючись з рішеннями суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування цим судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, Заступник керівника Львівської обласної прокуратури звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2023 та залишити в силі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.04.2023.

5.1. Мотивами в обґрунтування доводів касаційної скарги вказано, що суд апеляційної інстанції не вірно застосував до правовідносин, щодо яких виник спір в цій справі, норми матеріального права - частину 3 Прикінцевих положень Закону №1805-ІІІ та пункт 3 розділу ІХ Порядку №501. Крім того, доводами касаційної скарги вказано на втручання судом апеляційної інстанції у дискреційні повноваження відповідача щодо визначення обставин належності або ні певного об`єкта до об`єкта культурної спадщини. На думку прокурора, повноваженнями щодо оцінки рішень органів виконавчої влади про внесення об`єкта до переліку об`єктів культурної спадщини та ухвалення рішення про можливість внесення такого об`єкта до Переліку наділене виключно Міністерство культури України, а не суд. За доводами касаційної скарги висновки суду апеляційної інстанції зроблені без врахування висновків Верховного Суду, викладених за подібних правовідносин в постановах від 02.05.2023 по справі №460/1864/20, від 18.01.2023 по справі №826/10888/18, від 08.05.2023 по справі №640/28045/20 та від 21.11.2019 по справі №813/1091/18.

5.2. Також особа, яка подала касаційну скаргу, зазначає, що оскаржене розпорядження не стосується індивідуальних прав позивача і не порушує їх, а відтак не породжує права на судовий захист у вказаний ним спосіб. При цьому вказано, що висновок суду апеляційної інстанції про порушення оскарженим розпорядженням прав позивача суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у подібних правовідносинах у постановах від 12.06.2018 по справі №826/4406/16, від 15.08.2019 по справі №1340/4630/18, від 23.12.2019 по справі №712/3842/17, від 27.02.2020 по справі №500/477/15-а та висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 26.01.2021 по справі №522/1528/15-ц, від 28.01.2020 по справі №50/311-б, від 22.09.2020 по справі №910/3009/18, від 24.05.2021 по справі №9901/20/21.

6. Позивачем подано відзив на касаційну скаргу, у якому він просить залишити без задоволення касаційну скарги, а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2023 залишити без змін.

6.1. Доводами відзиву вказано те, що суд апеляційної інстанції правильно застосував щодо обставин справи норми Закону УРСР від 13.07.1978 №3600-ІХ та Інструкції про порядок обліку, забезпечення схоронності, утримання, використання та реставрації нерухомих пам`яток історії та культури, затвердженої наказом Міністерства культури СРСР від 13.05.1986 №203, які були чинними на час прийняття оскарженого розпорядження. Тому доводи касаційної скарги про правомірність віднесення будинку АДРЕСА_1 до пам`ятки культурної спадщини, за відсутності будь яких відомостей, які вказане підтверджують, є безпідставними. Посилання ж особи, яка подала касаційну скаргу, на судову практику Верховного Суду в цій частині позивач вважає безпідставним, оскільки така не є релевантною щодо обставин цієї справи.

6.2. Щодо доводів касаційної скарги про відсутність порушеного права позивача оскарженим розпорядженням ОСОБА_1 зазначив, що він є власником квартири у будинку АДРЕСА_1 та співвласником приміщень загального користування цього будинку як член ОСББ. Законом №1805-ІІІ обмежуються певні повноваження власника щодо розпорядження нерухомим майном, визнаним об`єктом культурної спадщини. Зокрема, таке майно може бути відчужене, передане в користування іншій особі тільки за погодженням відповідного органу охорони культурної спадщини. Власник такого майна має певні обов`язки щодо його збереження. Він позбавлений права здійснення реконструкції такого майна. На переконання позивача вказане є втручанням у його право на мирне володіння майном відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відтак, на переконання позивача він має право на звернення до суду з цим позовом для захисту своїх прав. Посилання особи, яка подала касаційну скаргу, на судову практику Верховного Суду в цій частині позивач вважає безпідставним, оскільки така не є релевантною щодо обставин цієї справи.

7. Відповідачем подано відзив на касаційну скаргу, в якому він просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2023 та залишити в силі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.04.2023. Доводи відзиву відповідають доводам касаційної скарги Заступника керівника Львівської обласної прокуратури.

8. Інші учасники справи відзиву на касаційну скаргу не подали.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд касаційної інстанції:

9. Відповідно до частин 1 - 3 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

10. Згідно з частинами 1, 2 статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази

11. Перевіряючи у межах повноважень, встановлених процесуальним законом, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, а також надаючи оцінку аргументам учасників справи, висловленим у касаційній скарзі та відзиві на неї, Верховний Суд виходить з такого.

12. Відповідно до частини 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

13. Такі виключні випадки визначені у частині 4 статті 328 КАС України, згідно з якою підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, у випадку - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

14. Колегія суддів підкреслює, що виникнення підстав для касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України, на який у касаційній скарзі посилається відповідач, обумовлюється наявністю саме подібних правовідносин, які виникли у справі, у якій ухвалені судові рішення, щодо оскарження яких порушується питання, та у справах, розглянутих Верховним Судом, на які здійснюється посилання на підтвердження застосування норми права без урахування висновку цього Суду.

15. Отже, законодавець чітко визначив, які судові рішення, з яких підстав і у яких випадках можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.

16. Відповідно до положень цих норм процесуального права касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових:

- суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду;

- спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

17. Визначаючи зміст поняття «подібність правовідносин», Велика Палата Верховного Суду у пункті 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, пункті 38 постанови від 25.04.2018 у справі №925/3/7 та пункті 40 постанов від 25.04.2018 у справі №910/24257/16 виходила з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

18. Висновки аналогічного змісту містяться й у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі №923/682/16.

19. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

20. Встановлюючи при виборі і застосуванні норм права необхідність врахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду, частина 5 статті 242 КАС України презюмує застосування таких норм права саме у подібних правовідносинах.

21. Щодо висновку Верховного Суду, викладеного у постановах 02.05.2023 по справі №460/1864/20, від 18.01.2023 по справі №826/10888/18, від 08.05.2023 по справі №640/28045/20 та від 21.11.2019 по справі №813/1091/18, на застосуванні яких наполягає особа, яка подала касаційну скаргу, суд касаційної інстанції зазначає, що суть зазначених висновків полягає у тому, що у суду відсутні спеціальні знання, а відтак і повноваження, для встановлення факту відповідності чи невідповідності будівлі критеріям, необхідним для занесення до переліку об`єктів культурної спадщини.

22. Однак, у справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що відповідач належними і допустимими доказами не довів, що будинок АДРЕСА_1 віднесено до об`єктів культурної спадщини обґрунтовано. При цьому цей суд не робив висновок про те, чи є вказана будівля об`єктом культурної спадщини чи ні, не надавав оцінки історичним та архітектурним цінностям об`єкта. Тому вказані висновки до правовідносин, щодо яких виник спір у цій справі, застосуванню не підлягають.

23. Щодо висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12.06.2018 по справі №826/4406/16, від 15.08.2019 по справі №1340/4630/18, від 23.12.2019 по справі №712/3842/17, від 27.02.2020 по справі №500/477/15-а та висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 26.01.2021 по справі №522/1528/15-ц, від 28.01.2020 по справі №50/311-б, від 22.09.2020 по справі №910/3009/18, від 24.05.2021 по справі №9901/ 20/21, на застосуванні яких наполягає особа, яка подала касаційну скаргу, суд касаційної інстанції зазначає, таке:

У судових рішеннях від 12.06.2018 по справі №826/4406/16, від 15.08.2019 по справі №1340/4630/18 Верховним Судом зазначено, що суди попередніх інстанцій при розгляді даної адміністративної справи не встановили сферу дії оскаржуваних нормативно-правових актів в контексті впливу на права та обов`язки позивачів та участь таких осіб у правовідносинах, врегульованих оскарженим нормативно-правовим актом. Не встановили наявності порушеного права позивачів та, відповідно, обґрунтованості підстав звернення їх до суду. Відтак ці рішення стосуються питання права на позов у справах щодо оскарження актів нормативно-правового характеру, у той час як у цій справі оскаржується акт індивідуальної дії. Процедура оскарження нормативно-правових актів і питання права на позов у них мають свої особливості, врегульовані статтею 264 КАС України і є відмінними від порядку оскарження актів індивідуальної дії.

У судових рішеннях від 23.12.2019 по справі №712/3842/17, від 27.02.2020 по справі № 500/477/15-а предметом позову було визнання протиправними дій та рішень суб`єкта владних повноважень щодо визначення збитків власникам землі та землекористувачам.

Постанова Великої Палати Верховного Суду 26.01.2021 по справі №522/1528/15-ц стосується правовідносин по справі щодо позову про визнання договору поруки припиненим та про визнання договору поруки частково недійсним, а постанова від 28.01.2020 по справі №50/311-б правовідносин, пов`язаних з витребуванням нерухомого майна з чужого незаконного володіння. Предметом оскарження у справі №910/3009/18, щодо якого ухвалено постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 було визнання протиправними дій Правління НБУ щодо прийняття постанови від 31.03.2016 № 219 «Про звернення стягнення на цінні папери, передані Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» у заставу Національному банку України»; скасування постанови Правління НБУ від 31.03.2016 № 219 «Про звернення стягнення на цінні папери, передані Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» у заставу Національному банку України»; зобов`язання НБУ повернути на рахунок ПАТ «ВіЕйБі Банк» у цінних паперах непогашені цінні папери, а саме: державні облігації UA у кількості 92 038 шт., державні облігації UA у кількості 23 082 шт., державні облігації UA у кількості 153 047 шт.

24. Щодо висновків Великої Палати Верховного Суду по справі №9901/20/21 суд касаційної інстанції зауважує, що постанову в цій справі ухвалено не 24.05.2021, як зазначив у скарзі прокурор, а 28.04.2021. У цій справі фізична особа звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Президента України, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 02.02.2021 просила визнати протиправним та скасувати повністю Указ Президента України від 29.12.2020 № 607/2020 Про відсторонення від посади судді Конституційного Суду України (далі - Указ № 607/2020) з моменту його прийняття.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що Указ № 607/2020 є свавільним, і таким, що прийнятий не на підставі визначених Конституцією України повноважень Президента України та з грубим порушенням Закону України від 13.07.2017 № 2136- VIII «Про Конституційний Суд України», що є підставою для визнання його протиправним та нечинним з моменту прийняття.

Ухвалою Верховного Суду від 03.02.2021 провадження у справі закрито, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а такий спір може бути вирішено виключно Конституційним Судом України шляхом прийняття рішення щодо конституційності оскарженого Указу.

Відтак предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду було саме питання підсудності зазначеного спору суду загальної юрисдикції.

25. З огляду на вищевикладене, колегія суддів констатує, що правовідносини у справах №460/1864/20, №826/10888/18, №640/28045/20, №813/1091/18, №826/4406/16, №1340/4630/18, №712/3842/17, №500/477/15-а, №522/1528/15-ц, №50/311-б, №910/3009/18, №9901/20/21, на які посилається прокурор в обґрунтуванні наявності підстав для касаційного оскарження судового рішення суду апеляційної інстанції, та у справі, яка розглядається, не є подібними, оскільки матеріально - правове регулювання відносин, їх юридичний зміст і умови застосування правових норм не є тотожними, що обумовлюється неоднаковими підставами позовів і відмінними між собою фактичними обставинами справ, різним за змістом предметом доказування.

26. Отже, суть вказаних прокурором постанов Верховного Суду і оскарженого судового рішення, а також встановлені судами у цій справі обставини (п. п. 4.4-4.6, 22 цієї Постанови), не дає підстав стверджувати, що такі прийняті у справах, правовідносини у яких є подібними, що виключає можливість касаційного перегляду оскаржуваних рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду з підстави та у випадку, передбачених пунктом 1 частини 4 статті 328 КАС України.

27. Колегія суддів бере до уваги те, що касаційне провадження у цій справ відкрито з підстав, визначених пунктом 1 частини 4 статті 328 КАС України.

28. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

29. З урахуванням наведеного, касаційне провадження, відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 4 статті 328 КАС України, підлягає закриттю.

Керуючись статтями 340, 339, 355, 359 КАС України, Суд,-

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної державної адміністрації, за участі Львівської обласної прокуратури та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Департаменту архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації, Міністерства культури та інформаційної політики України, про визнання протиправними дій за касаційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2023, яке було відкрито з підстави, встановленої пунктом 1 частини 4 статті 328 КАС України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та не оскаржується.

Суддя-доповідач В.М. Шарапа

Судді: Я.О. Берназюк

С.М. Чиркін