Справа № 460/27823/23
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/27823/23 пров. № А/857/8342/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі №460/27823/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

суддя в 1-й інстанції Поліщук О.В.,

час ухвалення рішення 06 березня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 06 березня 2024 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідача - Головного управління Національної поліції в Рівненській області, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Рівненській області щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік, за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції, 20 липня 2023 року; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік, за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції, 20 липня 2023 року.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Рівненській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік, за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Рівненській області провести нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік, за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що Законом України «Про Національну поліцію» та Порядком умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом МВС України від 06 квітня 2016 року №260 врегульовані спірні правовідносини, тому застосування норм трудового законодавства є безпідставними. Зазначає, що відповідно до вимог Закону №580-VІІІ та Порядку №260, які є спеціальним законодавством та підлягають застосуванню при вирішенні спорів з приводу порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та надання їм відпустки, грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується у випадку її невикористання у році звільнення. Отже, грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року. Таким чином, враховуючи, що законодавством не передбачена грошова компенсація працівникам поліції за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за інші роки, крім року звільнення, у відповідача відсутні правові підстави для нарахування позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік, за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 02 червня 2009 року проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07 листопада 2015 року - в Головному управлінні Національної поліції в Рівненській області.

01 червня 2018 року ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій та видано посвідчення серія НОМЕР_1 .

Наказом Головного управління Національної поліції України в Рівненській області від 20 липня 2023 року №164 о/с ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 2 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Відповідно до Наказу від 20 липня 2023 року позивачу виплачено компенсацію за 12 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2023 рік та за 15 календарних діб щорічної основної відпустки пропорційно відпрацьованого часу в 2023 році.

09 листопада 2023 позивач звернувся до Головного управління Національної поліції України в Рівненській області із заявою щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки за 2022 рік.

Листом № 11/15131 від 17 листопада 2023 відповідач повідомив, що згідно з діючим на день звільнення позивача законодавством, грошова компенсація за невикористані дні відпустки попередніх років служби передбачена не була.

Згідно з повідомленням Головного управління Національної поліції України в Рівненській області №94/12/01-2024 від 09 січня 2024 ОСОБА_1 не було використано щорічну основну оплачувану відпустку за 2022 рік у кількості 30 діб, додаткову оплачувану відпустку за 2022 рік у кількості 11 діб та додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2022 та 2023 роки.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, отже відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, оскільки це суперечитиме суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок. Також правовою підставою для надання особі відпустки відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР та пункту п.12 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-XII є виключно набуття такою особою статусу учасника бойових дій безвідносно до наявності статусу військовослужбовця, а тому з метою ефективного поновлення порушених прав позивача необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки як учасника бойових дій за 2022 рік, за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст.45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Пункт 1 ч.1 ст.4 Закону України "Про відпустки" №504/96-ВР передбачає такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону), додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Станом на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення цього рішення в Україні діє правовий режим воєнного стану.

Так, особливості організації трудових відносин в умовах цього стану визначено Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15 березня 2022 року №2136-IX. (далі - Закон №2136-IX).

За змістом абз.4 ч.1 ст.12 Закону №2136-IX у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки".

Відповідно до п.12 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі - Закон №3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Згідно зі ст.16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п.8 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Згідно з абз.3 п.14 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постанові Великої Палати від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення спірних правовідносин.

З системного аналізу наведених вище правових норм суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що правовою підставою для надання особі відпустки відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР та пункту 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ є виключно набуття такою особою статусу учасника бойових дій безвідносно до наявності статусу військовослужбовця

Закон України «Про Національну поліцію України» (далі- Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Так, ч.1, 3 ст.59 Закону №580-VIII передбачають, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону №580-VIII).

Відповідно до ч.1, 2 ст.92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

За змістом ч.1-4 ст.93 Закону №580-VIII тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Згідно з ч.8-11 ст.93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Відповідно до ч.1,2 ст.94 Закону №580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Положення Порядку №260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання).

За змістом п.3 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до абз.7, 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

З системного аналізу наведених вище правових норм можна дійти висновку про те, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.

Згідно з ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР і ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки та невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №320/3843/20, від 24 червня 2021 року у справі №520/8054/2020.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 не було використано щорічну основну оплачувану відпустку за 2022 рік у кількості 30 діб, додаткову оплачувану відпустку за 2022 рік у кількості 11 діб та додаткову відпустку як учасник бойових дій за 2022 рік.

Отже, позивач має право на отримання грошової компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки як учасник бойових дій за 2022 рік, за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції, оскільки такі відпустки не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, так як це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок, а тому дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті такої компенсації є протиправним, а тому з метою ефективного поновлення порушених прав позивача необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік, за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік, за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі №460/27823/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 20 вересня 2024 року.