Справа № 420/22178/24
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2024-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ), в якому позивач просить суд: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати їй - ОСОБА_1 , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.07.2017 по 18.06.2024 включно; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на їй - ОСОБА_1 , користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.07.2017 по 18.06.2024 включно у сумі 345 184,33 грн.

Позивачка у позові зазначила, що з 01.12.2006 року по 22.07.2017 року проходила військову службу у в/ч НОМЕР_2 та наказом від 21.07.2017 року №150 її звільнено з військової служби за віком.

В період проходження служби їй не в повному обсязі виплачувалось грошове забезпечення.

27.03.2021 року вона направила заяву відповідачу про виплату заборгованості, проте відповідь не отримала та звернулась до суду.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2022 року у справі №420/11639/21 зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити на її користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 22.07.2017 року включно із застосуванням в якості базового місяця січень 2014 року.

На виконання рішення суду їй 18.11.2022 року виплачено 25301,58грн.

Також рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.12.2023 року у справі №420/12091/23 зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити на її користь одноразову грошову допомогу при звільненні за 30 календарних років служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди відповідно до постанови КМУ №889 від 22.09.2010 року та індексації грошового забезпечення.

19.06.2024 року на виконання рішення суду виплачено 43021,85грн.

Позивачка вказує, що її виключено зі списків особового складу 22.07.2017 року, а крайню виплату здійснено 19.06.2024 року, то відповідачем затримано розрахунок з 23.07.2017 по 18.06.2024 року на 2523дні.

При цьому, вказаний спірний період стягнення середнього грошового забезпечення у за правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, поділяється на дві частини: до набрання чинності 19.07.2022 року Законом №2352-ІХ і після цього, оскільки з 19.07.2022 чинна редакція ст.117 КЗпП України передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями.

Враховуючи висновки Верховного Суду перший період затримки розрахунку при звільненні за період з 23.07.2017 року по 18.07.2022 року складає 1822дні, а з 19.07.2022 по 18.01.2023 184 дні.

Згідно з картки особового рахунку грошове забезпечення позивачки за травень 2017 року складає 12617,80 грн, грошове забезпечення за червень 2017 року складає 7764,80 грн. Отже середньоденне грошове забезпечення позивача складає (12617,80 грн + 7764,80 грн)/61 (травень 2017 року та червень 2017 року) = 334,14грн.

За період з 23.07.2017 року по 18.07.2022 року загальна сума середнього грошового забезпечення становить 608803,08 грн (334,14х1822дн).

Позивач вказує, що у цій справі загальний розмір виплат нарахованих при виключенні зі списків особового складу складав 146628,93 грн, з яких:

- 78305,70 грн грошове забезпечення виплачено у добровільному порядку при звільненні;

- 68323,43 грн виплачено на виконання рішення суду.

Частка заборгованості складає 46,60%.

Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку належна позивачу має складати 608803,08х46,60% = 283 702,57 грн.

Водночас за період з 19.07.2022 (дата набрання чинності Законом №2352-ІХ) по 18.01.2023 року, з урахуванням законодавчого обмеження компенсації шестимісячним строком кількість днів у періоді становить 184 дні. Отже сума середнього грошового забезпечення становить 61481,76 грн (184 дні х 334,14грн).

Таким чином, позивачка вважає, що загальна сума середнього грошового забезпечення, на яку вона має право відповідно до ст.117 КЗпП України в редакціях до набрання чинності 19.07.2022 року Законом №2352-ІХ і після цього, становить 345 184,33 грн (283702,57 грн + 61481,76 грн). Просила задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 18.07.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи.

Відповідачем до суду поданий відзив на позов, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою КМУ від 30.08.2017 року №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб та інших. На думку представника з аналізу норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, вбачається, що порядок проходження служби позивача, його звільнення, а також грошове забезпечення регулюється спеціальним законодавством, яке не регламентує порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлює дати проведення остаточного розрахунку та відповідальність за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті. Взаємовідносини, які виникають між Державою та військовослужбовцем, за своєю правовою природою є цивільно правовими, а не трудовими, оскільки їх взаємні права та обов`язки визначаються цивільним договором (контрактом). Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, дати проведення остаточного розрахунку, порядок здійснення остаточного розрахунку при звільненні. Враховуючи викладене, відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статей 116, 117 КЗпП України.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , гр-ка України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_3 , проходила військову службу.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 21.07.2017 року №24РС позивачку звільнено у відставку за віком (вислуга років 30 років 00міс 27 днів).

Позивачка ознайомлена з грошовим забезпеченням нарахованим їй при звільненні та не мала зауважень. Вказані обставини не заперечуються учасниками справи.

Лише в березні 2021 року, тобто за спливом майже чотирьох років після звільнення, позивачка звернувся спочатку до відповідача, а в наступному до суду з позовом вважаючи, що їй не виплачена індексація грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 року у справі №420/11639/21, позов задоволено частково та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.07.2017 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2022 року рішення суду від 22.11.2021 року скасовано та прийняте нове судове рішення, яким позов задоволений частково та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 22.07.2017 року враховуючи базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення - січень 2014 року.

18.11.2022 року відповідачем на виконання постанови суду від 14.04.2022 у справі №420/11639/21 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за у загальній сумі 25301,58 грн.

Також позивачка 26.05.023 року, тобто за спливом ще 6 місяців після отримання коштів звернулась до суду з позовом до відповідача щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільнені з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.12.2023 у справі №420/12091/23 позов задоволений та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільнені за 30 календарних років служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди відповідно до постанови КМУ № 889 від 22.09.2010 та індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.

19.06.2024 відповідачем на виконання рішення суду виплачено на користь позивачки 43021,85 грн.

Після виплати вказаної суми позивачка звернулась до суду з даним позовом щодо виплати їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Звертаючись до суду з позовом по даній справі позивач вважає, що грошове забезпечення виплачене йому із затримкою розрахунку при звільненні з 23.07.2017 по 18.06.2024 року на 2523дні.

Зменшуючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач з посиланням на практику Верховного Суд вказаний спірний період стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки при розрахунку поділив на дві частини: до набрання чинності 19.07.2022 року Законом №2352-ІХ і після цього, оскільки з 19.07.2022 чинна редакція ст.117 КЗпП України передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями.

За перший період з 23.07.2017 по 18.07.2022 року (1822дні) сума середнього грошового забезпечення складає з урахуванням частки заборгованості 283702,57грн.

За другий період з 19.07.2022 року 61481,76 грн (184 дні х 334,14грн).

Всього йому повинно бути нараховано та сплачено за затримку розрахунку при звільненні 345184,33грн.

Дослідивши заяви по суті надані сторонами та докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини між стонами виникли з питання нарахування та виплатити позивачу, якій був військовослужбовцем, середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку на підставі ст.117 КЗпПУ.

Згідно з ч. 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у тому числі у разі відсутності зауважень звільненого військовослужбовця щодо розрахунку з ним, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.

За приписами ст.116 КЗпПУ (в редакції Закону України від 02.04.2020 №2352-IX) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпПУ (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Дійсно після набрання 19 липня 2022 року чинності Законом №2352-IX строк виплати за затримку при звільненні законодавець обмежив 6 місяцями, що зі сторони законодавця є логічно-послідовним, враховуючи сталу судову практику, що не виплата не тільки нарахованих та несплачених сум заробітку працівнику (роботодавець усвідомлює свою відповідальність), але не нарахованих і несплачених сум заробітку (тобто роботодавець вважає виконаними свої обов`язки щодо розрахунку зі звільненим працівником), не обмежується строком звернення до суду, тобто такий працівник (службовець) може звернутися до суду у будь-якій, у тому числі тривалий, час після звільнення до суду, що безпосередньо впливає на час затримки при звільненні.

Між тим, за правовими висновками Верховного Суду вказані зміни в КЗпПУ фактично не вплинули на розрахунок за затримку при звільненні осіб, яким затримка розрахунку почалась до 19 липня 2022 року. При цьому Верховний Суд також вказує, що в новій редакції законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Але і до цього редакція ст.117 КЗпПУ не містила положень щодо застосування принципу співмірності. Вказаний принцип став застосовуватись при розгляді справ даної категорії за судовою практикою Верховного Суду та ВПВС.

Вирішуючи спірні питання по даній справі суд вважає, що застосуванню підлягає правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17.

Аналізуючи положення ч.2 ст.117 КпПУ Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що ч.2 ст.117 КпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпПУ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦКУ, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпПУ, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Таким чином, основними підставами для висновку ВПВС були:

- компенсаційний характер заходів відповідальності (компенсацiя завданої шкоди на відміну виплати середнього заробітку при незаконному звільненні та поновленні на посаді виплата заробітку як продовження трудових відносин);

- принципи розумності, справедливості та пропорційності.

Щодо застосування принципи розумності, справедливості та пропорційності, то аналіз висновків Конституційного Суду України, викладених у його рішеннях, свідчать про те, що вказані принципи є невід`ємною частиною верховенства права.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Всі елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права.

Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності. Правова держава, вважаючи відповідальність виправною, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

Співвідношення між поставленою метою та засобами її досягнення має відповідати вимогам принципу домірності, який забезпечує справедливий баланс між вимогами захисту загального інтересу та потребою забезпечити індивідуальні права особи.

Одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.

Принцип верховенства права, зокрема така його вимога, як принцип домірності, є взаємопов`язаними фундаментальними засадами функціонування усієї юридичної системи України,

Отже, конкретні санкції як відповідальність за порушення мають бути справедливими та відповідати принципові домірності, тобто законодавець має визначати механізм відповідальності з урахуванням їх виправданості та потреби для досягнення легітимної мети, беручи до уваги вимоги адекватності наслідків (у тому числі для особи, до якої вони застосовуються).

Саме враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, ВПВС у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи, зокрема: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Позивачці виплачено 18.11.2022 року та 19.06.2024 року на підставі рішень суду 25301,58грн та 43021,85грн (загальна сума 68323,43грн). Суд вважає, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати і виплати їй 345184,35грн (у п`ять разів більше ніж виплачено за рішеннями судів) за затримку розрахунку при звільненні не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності, а також компенсаційному характеру вказаних виплат.

Суд зокрема, враховує:

- первинне звернення до суду майже через чотири роки після звільнення;

- позивач ніяким чином не зазначає про причини тривалого не звернення до суду після звільнення за захистом своїх прав, тобто поведінка позивача була пасивною та така поведінка є не виправданою;

- при первинному зверненні до суду щодо невиплати індексації, позивач не заявив інших вимог щодо невиплати всіх належних йому сум при звільненні, чим штучно продовжив строк затримки розрахунку при звільненні;

- позивач не довів, що після звільнення зі служби за закінченням строку контракту залишився без засобів існування; позивач не вказує про додаткові майнові втрати, пов`язані із затримкою розрахунку; позивачка звільна за віком та отримувала пенсію.

Нарешті принципи розумності, справедливості та пропорційності повинні бути застосовані враховуючи, що в Україні запроваджений воєнний стан, в якому Україна знаходиться третій рік, не обґрунтоване навантаження на Державний бюджет не є розумним.

Враховуючи вказані обставини, компенсаційний характер сум, які просить зобов`язати відповідача нарахувати і виплати 345184,35грн за затримку виплати 68323,43грн, застосовуючи принципи розумності, справедливості та пропорційності суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню за затримку розрахунку 30000,00грн.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, наведені вищі висновки у змісті рішення, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.07.2017 року по 18.06.2024 року включно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 30000,00грн (тридцять тисяч грн.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва