Справа № 722/796/24
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2024-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 722/796/24

Головуючий у 1-й інстанції: Суський О.І.

Суддя-доповідач: Шидловський В.Б.

17 вересня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Боровицького О. А. Курка О. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління патрульної поліції у Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції та Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мар`ян І.С., звернувся до суду з адміністративним позовом до управління патрульної поліції у Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції та Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, про визнання незаконною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №01843963 від 07.04.2024.

В обґрунтування поданого позову зазначено, що вважає, що оскаржувана постанова винесена всупереч вимогам законодавства України, без всебічного та повного з`ясування всіх обставин справи, які необхідні для об`єктивного розгляду справи, оскільки прав дорожнього руху не порушував, а дії та бездіяльність відповідача є протиправними, тому така постанова є незнаною та підлягає скасуванню.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 липня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Департамент патрульної поліції Національної поліції України подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 07.04.2024 поліцейським УПП у Чернівецькій області винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №01843963, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі 510 грн.

Із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 , 07.04.2024 близько 02 год. 17 хв. у м.Чернівці по вул.Південно Кільцева, 229, керуючи автомобілем OPEL ASTRA д.н.з. НОМЕР_1 , рухався у комендантську годину, без ввімкненого ближнього світла фар у темну пору доби, чим порушив п.19.1.а ПДР України, за що відповідальність передбачена ч.2 ст.122 КУпАП у вигляді адміністративного стягнення у розмірі 510 грн.

Вважаючи прийняту постанову протиправною, позивач звернувся з позовом до суду для її скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем під час винесення постанови було порушено право позивача на захист, а отже постанова, яка винесена без додержання вказаних вище норм діючого законодавства, не може бути визнана належним та допустимим доказом вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст122 КУпАП.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Положеннями ст.9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушення (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст.23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно із ст.14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух", встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Пунктом 1.9. Правил дорожнього руху передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п.19.1.а ПДР, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості незалежно від ступеня освітлення дороги, а також у тунелях на транспортному засобі, що рухається, повинні бути ввімкнені такі світлові пристрої: на всіх механічних транспортних засобах фари ближнього (дальнього) світла.

Частиною 2 ст.122 КУпАП передбачено відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Аналізуючи доводи суду першої інстанції стосовно безпідставності винесення оскаржуваної постанови, колегія суддів враховує наступне.

Так, рішення суду практично зводиться до того, що при складанні оскаржуваної постанови працівниками поліції було порушено процедуру розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а саме: відсутні будь-які докази на підтвердження вчинення адміністративного правопорушення; позивачу не надано можливості скористатися правовою допомогою, про що заявляв позивач.

З даного приводу колегією суддів встановлено, що в оскаржуваній постанові, відповідачем наведено посилання на доказ, якими обґрунтовується рішення, винесене останнім про накладення на позивача адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, а саме: зазначено, що до постанови додається відеозапис бодікамери.

До матеріалів справи відповідачем додано матеріали відеофіксації подій, які мали місце 07.04.2024, які були досліджені колегією суддів у ході апеляційного розгляду справи. Так, додані відеофайли повністю підтверджують факт руху позивача на автомобілі у комендантську годину, без ввімкненого ближнього світла фар у темну пору доби.

Крім того, відеофайлами зафіксовано, процедуру розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, зокрема, коли поліцейські підійшли до автомобіля позивача, представилися йому, повідомили про здійснення відеофіксації та вказали на вчинене ним адміністративне правопорушення. В свою чергу, позивач довгий час відмовлявся надавати документи, що підтверджують його особу. Не зважаючи на перешкоди позивача працівник поліції вказав на вчинене правопорушення, роз`яснив позивачу його права, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП та повідомив про розгляд справи за ч.2 ст.122 КУпАП, при цьому позивач не заявляв клопотання про правову допомогу. Вказане клопотання позивач заявив значно пізніше при його освідуванні в медичному закладі на стан алкогольного сп`яніння.

На противагу зазначеним обставинам, позивачем не наведено достатніх аргументів, які б вказували на недостовірність або недопустимість доказів, якими підтверджується вчинення ним адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.122 КУпАП, а відтак доводи позивача в цій частині відхиляються за безпідставністю.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що дії працівника поліції відповідають вимогам Правил дорожнього руху, Кодексу адміністративного судочинства України та Кодексу України про адміністративні правопорушення, а адміністративне стягнення накладене правомірно.

Щодо доводів позивача про те, що відповідач порушив процесуальний порядок розгляду справи, а саме інспектором не було надано можливості скористатися правовою допомогою адвоката, суд апеляційної інстанції зважає на таке.

Так, доводи позивача фактично зводяться до того, що йому не було забезпечено реалізацію його права на отримання правової допомоги, що, на його переконання, є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

На переконання колегії суддів, доводи позивача ґрунтуються на помилковому трактуванні положень ст.268 КУпАП, оскільки позивач безпідставно ототожнює своє право на отримання правової допомоги з обов`язком відповідача забезпечити йому участь/консультацію такого адвоката під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Європейський суд з прав людини в пункті 32 справи "Максименко проти України" обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов`язкового представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення особи свободи.

Судовою колегією враховується, що санкція ч.2 ст.122 КУпАП не передбачає застосування адміністративного арешту. Отже, відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя, оскільки позивач реалізував право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, а тому подальший захист прав і свобод особи може бути забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб`єкта владних повноважень.

Водночас, судова колегія звертає увагу на те, що законом не визнана обов`язкова участь адвоката у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення.

Більше того, матеріалами справи не підтверджується позиція позивача, що під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП, працівником поліції вчинялися будь-які дії, які б могли трактуватися колегією суддів як перешкоди у реалізації позивачем права на отримання позивачем правової допомоги.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до переконання, що в ході апеляційного розгляду справи не встановлено допущення посадовою особою відповідача порушення процесуального порядку розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП, що було б достатньою підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Положення ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити повністю.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 липня 2024 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Боровицький О. А. Курко О. П.