Справа № 320/8115/23
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2024-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/8115/23 Суддя (судді) першої інстанції: Панова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.,

суддів: Карпушової О.В.,

Мєзєнцева Є.І.,

При секретарі: Масловській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ГС-Трейдинг» на рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2023 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГС-Трейдинг» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання нечинним нормативно-правового акта, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «ГС-Трейдинг» (далі також - позивач, ТОВ «ГС-Трейдинг») звернулось до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - відповідач, НКРЕКП), в якому просило:

- визнати протиправним дії Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в частині прийняття постанови від 27.01.2023 № 150 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 25 лютого 2022 року № 332»;

- визнати протиправною та нечинною з моменту її прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 27.01.2023 № 150 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 25 лютого 2022 року № 332».

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що Товариство є суб`єктом господарювання, основним видом діяльності якого є господарська діяльність з торгівлі електроенергією відповідно до наявної ліцензії з перепродажу електричної енергії (трейдерської діяльності). Також ТОВ «ГС-Трейдинг» приєднано до умов договору про врегулювання небалансів електричної енергії та долучено до реєстру учасників ринку електричної енергії (ідентифікатор договору №1850-01073, дата акцептування 16.09.2020) відповідно до повідомлення НЕК «Укренерго» (вих. № 01/33562 від 16.09.2020) про приєднання до договору про врегулювання небалансів електричної енергії. Поряд з цим 27.01.2023 на засіданні Комісії було прийнято постанову № 150 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП» від 25 лютого 2022 року № 332», що набирає чинності з 01.03.2023.

На переконання позивача зміст підпункту 20 пункту 1 постанови НКРЕКП від 25.02.2022 № 332 у редакції Постанова від 27.01.2023 №150 (а саме в частині змін, що стосуються забезпечення фінансових зобов`язань учасників ринку електричної енергії шляхом надання грошової гарантії у розмірі не менше 50% від необхідного обсягу фінансової гарантії такого учасника ринку) суперечить нормам діючого законодавства, які регулюють діяльність на ринку електричної енергії, а також законодавству про захист економічної конкуренції та банківських послуг, обмежує права ТОВ «ГС-Трейдинг», як постачальника електричної енергії.

Крім того, позивач вважає, що оскаржувана Постанова Комісії прийнята останньою з порушенням процедури прийняття проектів рішень з ознаками регуляторних актів (а саме без оприлюднення матеріалів, які обґрунтовують необхідність прийняття проектів постанови НКРЕКП № 150, та оприлюднення аналізу впливу проекту вказаної Постанови).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2023 року в задоволенні позову - відмовлено.

При цьому суд виходив з того, що НКРЕКП було дотримано законодавчо встановлену процедуру прийняття Постанови № 150. Крім того, судом вказано, що у позовній заяві позивачем не було вказано конкретних прав, свобод чи інтересів, що були нібито порушені відповідачем внаслідок прийняття оскаржуваної постанови.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що Київський окружний адміністративний суд дійшов хибних висновків щодо не належності Постанови НКРЕКП № 150 до регуляторних актів у розумінні Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

При цьому вказує, що постанова НКРЕКП № 150 з ознаками регуляторного акту була прийнята без: оприлюднення матеріалів, які обґрунтовують необхідність прийняття проектів постанови НКРЕКП № 150; оприлюднення аналізу впливу проекту постанови НКРЕКП № 150.

Апелянт не може погодитись з висновками суду першої інстанції, що НКРЕКП було дотримано законодавчо встановлену процедуру прийняття Постанови № 150, враховуючи опублікований проекту вказаної постанову та відкритість та гласність засідання НКРЕКП у формі відкритого слухання 27.01.2023 за участю представника Антимонопольного комітету України. На думку ТОВ «ГС-Трейдинг», наведені вище порушення порядку прийняття регуляторного акту, яким є Постанова НКРЕКП № 150, є безумовною підставою для визнання такого акту незаконним повністю, відповідно до постанови Верховного Суду від 12.08.2020 у справі № 398/7667/14-а.

Також апелянт звертає увагу апеляційного суду, що даний адміністративний позов було заявлено позивачем 17.02.2023 - тобто до набрання Постановою № 150 законної чинності (з 01.03.2023, відповідно до п. 2 Постанови № 150). Враховуючи викладене, зазначити станом на лютий 2023 конкретні негативні наслідки, які Постанова № 150 створює безпосередньо для учасника ринку електричної енергії - ТОВ «ГС-Трейдинг» - було неможливим. В той же час, аналізуючи норми оскаржуваної постанови та прогнозуючи її вплив на ринок електричної енергії та господарські правовідносини, які складаються між учасниками ринку електричної енергії, ТОВ «ГС-Трейдинг» наголошувало, що оскаржуваною постановою грубо порушено засади законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він наполягає на законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Законів України «Про ринок електричної енергії», «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, введеним відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 та продовженим Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, ураховуючи Протокол наради щодо обговорення заходів стабілізації учасників ринку електричної енергії під час особливого періоду з метою забезпечення операційної безпеки функціонування основної частини ОЕС України від 25.02.2022, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, 25.02.2022 прийнято Постанову №332 «Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії, під час особливого періоду».

У подальшому на засіданні НКРЕКП 09.08.2022 було прийнято постанову № 923 «про внесення змін до постанови НКРЕКП від 25 лютого 2022 року № 332», згідно якою передбачалося забезпечення фінансових зобов`язань учасників ринку електричної енергії за договорами про врегулювання небалансів електричної енергії, зокрема у вигляді банківських гарантій, оформлених фінансовими установами, що входять до переліку системно важливих банків.

Так, абзацами першим і другим підпункту 20 пункту 1 зазначеної Постанови №332 (у редакції постанови НКРЕКП від 09.08.2022 № 923) визначалося, що: «На період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування надати такі настанови:…20) фінансові зобов`язання учасників ринку за договорами про врегулювання небалансів електричної енергії забезпечуються шляхом грошових коштів та/або у вигляді банківських гарантій, оформлених фінансовими установами, що входять до переліку системно важливих банків відповідно до рішення Правління Національного банку України від 09 березня 2022 року № 120-рш «Про визначення системно важливих банків».

ОСП (у ролі АР) має право відмовити учаснику ринку у прийнятті банківської гарантії за відповідним договором про врегулювання небалансів електричної енергії, якщо фінансова установа, що її оформила:

не віднесена Національним банком України до переліку системно важливих банків;

не виконала зобов`язання за відповідною банківською гарантією та/або відображена в переліку банків, що не виконали зобов`язання, оприлюдненому на сайті ОСП;».

Постановою НКРЕКП від 27.01.2023 № 150 внесено зміни до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 25.02.2022 № 332 «Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії, під час особливого періоду», а саме підпункт 20 пункту 1 викладено у такій редакції: «На період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування надати такі настанови:

20) фінансові зобов`язання учасників ринку за договорами про врегулювання небалансів електричної енергії забезпечуються шляхом надання грошової гарантії у розмірі не менше 50 % від необхідного обсягу фінансової гарантії такого учасника ринку на торговий день d за умови забезпечення непокритого грошовою гарантією обсягу фінансової гарантії такого учасника ринку шляхом надання фінансової гарантії банку.

ОСП (у ролі АР) має право відмовити учаснику ринку у прийнятті банківської гарантії за відповідним договором про врегулювання небалансів електричної енергії, якщо фінансова установа, що її оформила, не виконала зобов`язання за відповідною банківською гарантією або відображена в переліку банків, що не виконали зобов`язання, оприлюдненому на сайті ОСП;».

Як стверджував представник відповідача у відзиві, необхідність внесення зміни до Постанови № 332 (з урахуванням Постанови №923) була обумовлена збільшенням на ринку електричної енергії кількості випадків заборгованості учасників перед НЕК «Укренерго», які використовують в якості фінансового забезпечення банківські гарантії.

Вбачаючи наявність підстав для визнання вказаної постанови від 27.01.2023 № 150 нечинною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли, колегія суддів виходить з такого.

Згідно з абзацом 1 частини 3 статті 22 Господарського кодексу України повноваження суб`єктів управління у державному секторі економіки - Кабінету Міністрів України, міністерств, інших органів влади та організацій щодо суб`єктів господарювання визначаються законом.

Правовий статус Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, її завдання, функції, повноваження та порядок їх здійснення визначає Закон України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22.09.2016 №1540-VIII (далі - Закон №1540-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №1540-VIII Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор), є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України.

Регулятор є колегіальним органом, що здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг

За змістом статті 2 Закону №1540-VIII Регулятор здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг, зокрема:

1) у сфері енергетики:

діяльності з виробництва, передачі, розподілу, постачання електричної енергії;

діяльності з організації купівлі-продажу електричної енергії на ринку «на добу наперед» та внутрішньодобовому ринку, забезпечення купівлі електричної енергії за «зеленим» тарифом, трейдерської діяльності.

Згідно зі статтею 3 Закону №1540-VIII Регулятор здійснює державне регулювання з метою досягнення балансу інтересів споживачів, суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, і держави, забезпечення енергетичної безпеки, європейської інтеграції ринків електричної енергії та природного газу України.

Регулятор здійснює державне регулювання, в тому числі шляхом нормативно-правового регулювання у випадках, коли відповідні повноваження надані Регулятору законом.

Основними завданнями Регулятора є забезпечення ефективного функціонування та розвитку ринків у сферах енергетики та комунальних послуг.

Нормами статті 17 Закону №1540-VIII передбачено, що для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор, зокрема, приймає обов`язкові до виконання рішення з питань, що належать до його компетенції.

Регулятор здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг, зокрема, у сфері енергетики: діяльності з виробництва, передачі, розподілу, постачання електричної енергії; діяльності з організації купівлі-продажу електричної енергії на ринку «на добу наперед» та внутрішньодобовому ринку.

У силу приписів статті 14 Закону № 1540-VIII Регулятор на своїх засіданнях розглядає та приймає рішення з питань, що належать до його компетенції. Рішення Регулятора є обов`язковими до виконання суб`єктами господарювання, що проводять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг.

Норми аналогічного змісту закріплені в статті 6 Закону України «Про ринок електричної енергії» від 13.04.2017 № 2019-VIII.

Крім того, за змістом норм частин 3 - 6 ст. 14 Регулятор розглядає та приймає рішення, нормативно-правові акти з питань, що належать до його компетенції на своїх засіданнях, які проводяться у формі відкритих слухань (крім випадків вирішення питань, що містять таємну інформацію).

Перелік питань, що вносяться на розгляд Регулятора, оприлюднюється не пізніше як за три робочі дні до дня проведення засідання на офіційному веб-сайті Регулятора.

Разом з переліком питань, що вносяться на розгляд Регулятора, підлягають оприлюдненню на офіційному веб-сайті Регулятора проекти рішень Регулятора та обґрунтування до них, одержані зауваження та пропозиції, а також вмотивована позиція Регулятора щодо одержаних зауважень.

Рішення Регулятора оформлюються постановами, крім рішень щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення контролю, які оформлюються розпорядженнями. Рішення Регулятора підписуються Головою.

Результати засідання Регулятора оформлюються протоколом. Протокол засідання Регулятора оприлюднюється на його офіційному веб-сайті не пізніше п`яти робочих днів з дня його проведення. Якщо до рішення Регулятора була подана окрема думка члена Регулятора, вона розміщується у публічному доступі як невід`ємна частина протоколу.

Регулятор забезпечує онлайн-трансляцію засідань, що проводяться у формі відкритих слухань, на своєму офіційному веб-сайті. Зберігання записів таких трансляцій та вільний доступ до них на офіційному веб-сайті забезпечується Регулятором протягом не менше одного року з дня проведення засідання.

Рішення Регулятора не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України.

Регулятор веде реєстр всіх прийнятих рішень та забезпечує вільний доступ до них на своєму офіційному веб-сайті у затвердженому ним порядку.

Отже, в межах та у відповідності до законодавчо визначених повноважень, визначених Законами № 1540-VIII і № 2019-VIII, відповідачем 25.02.2022 було прийнято Постанову № 332 «Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії, під час особливого періоду», та відповідно 27.01.2023 - Постанову № 150 про внесення змін до першої.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо належності оскаржуваної Постанови № 150 до регуляторних актів та у взаємозв`язку із цим про недотримання відповідачем встановленої Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11.09.2003 № 1160-IV процедури із прийняття такого нормативно-правового акта, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, виходячи з такого.

Статтею 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» визначено, що «регуляторний акт» це:

- прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання;

- прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Також в статті 1 цього Закону наведенні визначення термінів «регуляторний орган» - Верховна Рада України, Президент України, Кабінет Міністрів України, Національний банк України, Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення, інший державний орган, центральний орган виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцевий орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, а також посадова особа будь-якого із зазначених органів, якщо відповідно до законодавства ця особа має повноваження одноособово приймати регуляторні акти. До регуляторних органів також належать територіальні органи центральних органів виконавчої влади, державні спеціалізовані установи та організації, некомерційні самоврядні організації, які здійснюють керівництво та управління окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, якщо ці органи, установи та організації відповідно до своїх повноважень приймають регуляторні акти; «регуляторна діяльність» як діяльності, спрямованої на підготовку, прийняття, відстеження результативності та перегляд регуляторних актів, яка здійснюється регуляторними органами, фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями, територіальними громадами в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржувана Постанова не належить до регуляторних актів у розумінні Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», оскільки не містить норм права, вона розрахована на застосування на певний визначений строк (на період дії воєнного стану) і стосується лише обмеженого кола осіб - учасників ринку електричної енергії (оператора систем передачі та адміністратора розрахунків (ПрАТ «НЕК «Укренерго») та учасників ринку, які уклали договір про врегулювання небалансів електричної енергії).

Водночас, як свідчать наявні у справі матеріали, Комісія у відповідності до вимог статті 14 Закону № 1540-VIII оприлюднила на період з 23.01.2023 по 27.01.2023 на своєму офіційному веб-сайті проект рішення «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 25 лютого 2022 року № 332» та обґрунтування до нього.

Крім того, на засіданні НКРЕКП, що проводилось у формі відкритого слухання 27.01.2023, було заслухано заінтересованих учасників (в т.ч. учасників ринку), які виступили із своїми пропозиціями та зауваженнями до проекту Постанови. Відеозапис засідання НКРЕКП, яке відбувалось у формі відкритого слухання 27.01.2023, оприлюднено на виконання вимог частини п`ятої статті 14 Закону № 1540-VIII на офіційному веб-сайті НКРЕКП за відповідним посиланням.

На вказаному засіданні представник Антимонопольного комітету України зазначив, що проект рішення «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 25 лютого 2022 року № 332» повністю відповідає вимогам антимонопольного законодавства і є виконанням рекомендацій Комітету, а також листом від 27.01.2023 № 130-29.1/01-2896е повідомив про відсутність зауважень та пропозицій до зазначеного проекту Постанови.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції та вважає, що НКРЕКП було дотримано законодавчо встановлену процедуру прийняття Постанови № 150.

Щодо відсутності підтвердження порушеного права позивача, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачем не наведено, і, відповідно, з матеріалів справи не вбачається, що внаслідок прийняття оскаржуваної постанови відбулося порушення прав та інтересів позивача.

Статтею 55 Конституції України конкретизоване у законах України право на судовий захист, яке передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує заявник, було обґрунтованим. Таке порушення прав має стосуватися суб`єктивних прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення, не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права.

Аналізуючи наведене слід зауважити, що конституційне право на доступ до правосуддя не є безмежним. Метою суду (правосуддя) є захист порушених прав, свобод та інтересів, належних безпосередньо особі, яка звертається за захистом (її суб`єктивних прав).

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, в ухвалах від 13.11.2019 у справі № 540/2205/19, від 15.05.2019 у справі №522/6226/19.

У рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що у своїх рішеннях він послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

В цьому рішенні Конституційний Суд України також вказав, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у рішенні від 06.10.2020 у справі № 9901/232/20.

Відповідно до ч.5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частина першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Виходячи з системного аналізу наведених норм вбачається, що предметом судового захисту в адміністративних справах є права, свободи чи законні інтереси фізичної чи юридичної особи, що були порушені суб`єктом владних повноважень, тобто має існувати взаємозв`язок між правом особи на звернення до суду і порушенням її суб`єктивних прав. При цьому друге є передумовою виникнення першого.

Разом з тим, всупереч наведеному у позовній заяві позивачем не було вказано конкретних прав, свобод чи інтересів, що були нібито порушені відповідачем внаслідок прийняття оскаржуваної постанови.

З аналізу положень Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи та законні інтереси особи, яка звернулася до суду.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який:

- має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права;

- пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

- є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

- є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу або

скаржнику;

- порушений суб`єктом владних повноважень.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 826/9665/16.

Отже, у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, однак, суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих негативних дій суб`єкта владних повноважень у подальшому, оскільки, на час розгляду справи таких не існує.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до п. 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 13 Конвенції, крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту», у розумінні статті 13 Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у п. 22 постанови від 08.07.2020 у справі № 348/812/17

Натомість, у якості доказу порушення своїх прав позивач в апеляційній скарзі зазначає, що зазначити станом на лютий 2023 (момент подання позовної заяви) конкретні негативні наслідки, які Постанова № 150 створює безпосередньо для учасника ринку електричної енергії - ТОВ «ГС-Трейдинг» - було неможливим.

При цьому, колегія суддів звертає увагу позивача, що статтею 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, КАС України надає позивачу достатній строк для зібрання доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог.

Крім того, варто зауважити, що згідно з частиною п`ятою статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом.

Статтею 79 КАС України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Відповідно до статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються: 9) у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Частиною четвертою статті 161 КАС України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що позивач до моменту подання нових доказів на стадії апеляційного оскарження мав намір подавати додаткові докази у справі, та не повідомляв суд про такі наміри.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень проаналізованого законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та наведених сторонами аргументів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання нечинною постанови від 27.01.2023 №150 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 25 лютого 2022 року № 332» та визнання протиправними дій НКРЕКП щодо прийняття такої постанови.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржуване рішення прийнято відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Щодо решти доводів сторін суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ГС-Трейдинг» - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 17 вересня 2024 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев