Справа № 620/8633/24
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2024-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2024 року Чернігів Справа № 620/8633/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Соломко І.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано - Франківській області про визнання протиправним та скасовування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі також - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано Франківській області (далі також ГУ ПФУ в Івано Франківській області, відповідач1), Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі також ГУ ПФУ в Чернігівській області, відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 16.02.2024 № 53; зобов`язання ГУ ПФУ в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу позивача період роботи: у Климовському РСУ «Брянскгражданстрой» з 22.01.1989 по 24.03.1990, у Новозибківському ПМК «Газстрой» з 01.01.1992 по 10.11.1992 та з 05.03.1993 по 09.06.1997, у колгоспі «Маяк коммуни» з 09.06.1986 по 24.04.1987, період навчання у Талліннському морехідному училищі з 01.09.1980 по 04.01.1983; зобов`язання ГУ ПФУ в Чернігівській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду щодо зарахування до страхового стажу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, оскільки прийнято без урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Зокрема, позивачем надано пенсійному органу всі необхідні документи на підтвердження стажу, проте останнім не враховано. Отже вважає, що пенсійним органом порушені його права на соціальний захист.

01.07.2024 ухвалою суду провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідачем 1 подано відзив, у якому заперечував проти доводів позивача, викладених у позові, зазначив, що спірне рішення прийнято відповідно до норм чинного законодавства України.

Відповідачем 2 відзив на позов не подано.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами ( частина шоста статті 162 КАС України).

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

08.02.2024 позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком. До вказаної заяви додав трудову книжку серії НОМЕР_1 від 03.05.1982 та інші документи на підтвердження стажу роботи (а.с. 9-16).

16.02.2024, за результатами розгляду вказаної заяви, відповідачем прийнято рішення № 53 про відмову у призначенні пенсії за неможливістю зарахування періодів роботи, зокрема:

- з 22.01.1989 по 24.03.1990 (дата прийняття не відповідає даті наказу про прийняття);

- з 01.01.1992 по 09.06.1997 ( з 01.01.2023 росія призупинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992);

- з 01.09.1980 по 04.01.1983 (період навчання, диплом НОМЕР_2 від 01.03.1983, довідка №11-18/1211-2 від 28.08.2023 та період роботи з 18.05.1982 по 26.08.1982 в Естонії не підтверджуються компетентною установою Естонської Республіки);

- період роботи на території Республіки Білорусь згідно довідки №2048 від 26.11.2019 (Угода між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення, вчинена в м. Києві 14.12.1995, припинила свою дію для України 23.12.2023).

Вказані періоди є предметом позову у спірних правовідносинах.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо періодів роботи на підприємствах, розташованих на території Російської Федерації та Республіки Білорусь у спірний період, суд зазначає наступне.

1 грудня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України №2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі - Закон №2783-IX), який набрав чинності 23.12.2022 і яким постановила зупинити у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 46, ст.417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м.Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 26, ст. 162).

29 листопада 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (далі Постанова №1328), яка набрала чинності 02.12.2022, якою постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві.

01.01.2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, Пенсійний фонд України звернувся із запитом від 27.12.2022 за №2800-030102-5/56080 щодо погодження порядку дій, який буде застосовуватись до прийняття відповідного нормативно-правового акту у зв`язку із припиненням з 01.01.2023 Росією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, при призначенні пенсій/поновленні раніше призначених пенсій громадянам, які проживали/працювали на території російської федерації. Відповідно до запропонованого порядку дій, до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території РРФСР по 31 грудня 1991 року, а заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії враховується за періоди страхового стажу, набутого на території України, на умовах, визначених частиною першою статті 40 Закону № 1058.

Міністерство соціальної політики України (далі - Мінсоцполітики) листом від 12.01.2023 № 411/0/2-23/54 підтримало позицію Пенсійного фонду України щодо порядку дій. При призначенні пенсії, Мінсоцполітики запропонувало заробітну плату (дохід) для обчислення пенсії враховувати за періоди страхового стажу, набутого на території України, на умовах, визначених частиною першою статті 40 Закону №1058-IV, а за період по 31.12.1991 - на умовах, визначених абзацом п`ятим частини першої статті 40 Закону №1058-IV.

Водночас у Рішенні Конституційного Суду № 1-рп/99 від 09.02.99 щодо тлумачення частини першої вказаної статті 58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

За статтею 151-1 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.

Отже, положення Закону №2783-IX підлягають застосуванню щодо правовідносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто з 23.12.2022, а положення Постанови №1328 з 02.12.2022.

Оскільки позивач працював на підприємствах, розташованих на території Російської Федерації та Республіки Білорусь в той час, коли усі вищевказані міжнародні договори були чинні, у відповідача 1 не було підстав не зараховувати спірний стаж роботи.

Під час вирішення питання про призначення пенсії позивача відповідачем 1 повинен бути врахований трудовий стаж та заробітна плата, набуті ним на території будь-якої з держав - учасниць Угоди.

Крім того, суд вважає зазначити те, що відповідно до пункту 2 статті 13 названої Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Отже, припинення участі в Угоді, так само, як і постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень. А також, безпідставним є неврахування наданої позивачем довідки про періоди його роботи у Республіки Білорусь, через те, що Угода між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення, вчинена в м. Києві 14.12.1995, припинила свою дію для України 23.12.2023, оскільки вказані обставини не стосуються періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в період дії вказаної Угоди.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05 листопада 1991 року основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зазначеній нормі відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

На підтвердження як пенсійному органу так і до суду позивачем надано копію трудової книжки серія НОМЕР_1 від 03.05.1982, в якій містяться записи про прийняття та звільнення з роботи, номери розпоряджень та дати, печатка підприємства та підписи посадової особи, та довідку від 26.11.2019 № 2048 ВАТ «Маяк Високе» Оршанського району Вітебської області (до 02.02.2001 колгосп «Маяк коммуни») про кількість вироблених трудоднів: з червня 1986 рік 164л/д (мінімум 260), по квітень 1987 рік 206 л/д (мінімум 260), що свідчить про достатність доказів для зарахування вказаного періоду роботи до стажу позивача.

Щодо не зарахування до стажу позивача періоду роботи з 22.01.1989 по 24.03.1990, оскільки дата прийняття не відповідає даті наказу про прийняття, суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

ГУ ПФУ в Івано Франківській області не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах.

Крім того, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

У свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 21 лютого 2018 року в справі №687/975/17.

За умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних (надуманих) підстав.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2018 року у справі № 175/4336/16-а, від 25 вересня 2018 року у справі № 242/65/17, від 06 березня 2019 року у справі № 242/3016/17, від 19 вересня 2019 року у справі № 227/2041/17 та № 686

Щодо періоду навчання у Талліннському морехідному училищі (Естонія) з 01.09.1980 по 04.01.1983, суд зазначає наступне.

З 24 лютого 2022 року в Україні запроваджено воєнний стан, який триває і на даний час.

У постанові Кабінету Міністрів України від 04.02.2023 за №107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» зазначено: «Кабінет Міністрів України постановляє: 1.Установити, що: під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення; …».

На підтвердження навчання у Талліннському морехідному училищі та його закінчення у період з 01.09.1980 по 04.01.1983, позивачем надано відповідачу диплом НОМЕР_2 від 01.03.1983 та довідку Талліннського технологічного університету (з перекладом) №11-18/1211-2 від 28.08.2023 (а.с.12-14).

Згідно зі статтею 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах, і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Докази, які б спростували інформацію, викладену у дипломі НОМЕР_2 від 01.03.1983 та довідці №11-18/1211-2 від 28.08.2023, відповідачем суду не надано. Відтак, підстави для неврахування вказаного періоду до стажу позивача відсутні.

У контексті наведеного суд зазначає, що викладене відповідачем 1 у спірному рішенні суперечить принципу правової визначеності, оскільки в пункті 3.1 рішення Конституційного Суду України (справа № 1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності. Цей принцип стверджує, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустимі лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права має базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремити правомірну поведінку від протиправної та передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.

Відповідно до положень статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом: визнання протиправним та скасування спірного рішення в частині не зарахування періодів роботи: у Климовському РСУ «Брянскгражданстрой» з 22.01.1989 по 24.03.1990, Новозибківському ПМК «Газстрой» з 01.01.1992 по 10.11.1992 та з 05.03.1993 по 09.06.1997, колгоспі «Маяк коммуни» з 09.06.1986 по 24.04.1987, навчання з 01.09.1980 по 04.01.1983 у Талліннському морехідному училищі, зобов`язавши саме ГУ ПФУ в Івано-Франківській області вчинити вказані дії, і в цій частині позовні вимоги задовольнити.

Щодо позовних вимог до ГУ ПФУ в Чернігівській області, то в задоволенні їх слід відмовити, оскільки рішення про відмову у призначенні пенсії вказаним відповідачем не приймалось, тобто права позивача з його боку не порушувались.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

У відповідності до вимог частин першої та третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн, тому з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати в розмірі 807,47 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фону в Івано Франківській області від 16.02.2024 № 53 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії в частині та не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи: у Климовському РСУ «Брянскгражданстрой» з 22.01.1989 по 24.03.1990, у Новозибківському ПМК «Газстрой» з 01.01.1992 по 10.11.1992 та з 05.03.1993 по 09.06.1997, у колгоспі «Маяк коммуни» з 09.06.1986 по 24.04.1987 та періоду навчання у Талліннському морехідному училищі з 01.09.1980 по 04.01.1983.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано Франківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи: у Климовському РСУ «Брянскгражданстрой» з 22.01.1989 по 24.03.1990, у Новозибківському ПМК «Газстрой» з 01.01.1992 по 10.11.1992 та з 05.03.1993 по 09.06.1997, у колгоспі «Маяк коммуни» з 09.06.1986 по 24.04.1987, періоду навчання з 01.09.1980 по 04.01.1983 у Талліннському морехідному училищі, та повторно розглянути заяву від 08.02.2024, з урахуванням правової оцінки, наданої судовим рішенням.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано Франківській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 807,47 грн (вісімсот сім гривень 47 коп), сплачений відповідно до квитанції від 13.06.2024.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області вул. П`ятницька, 83А,м. Чернігів,Чернігівська обл., Чернігівський р-н,14005 .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Івано - Франківській області, вул. Січових Стрільців,15, м. Івано - Франківськ,76018, .

Повний текст рішення виготовлено 17 вересня 2024 року.

Суддя І.І. Соломко