Справа № 160/21169/24
Суддя: Кучугурна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2024-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

16 вересня 2024 рокуСправа №160/21169/24

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кучугурна Н.В. (м. Дніпро, вул. Академіка Чекмарьова, 5), перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Ірина Борисівна, до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

05.08.2024 через систему «Електронний суд» до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Ірина Борисівна, до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРГІОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 20 100 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні, передбаченої абзацом сьомим пункту 1-1 Постанови КМУ «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28.02.2022 року, абз.29 п.2 Розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затв. Наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018.

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 20100 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні.

Справі за цією позовною заявою присвоєно №160/21169/24 та за результатами автоматизованого розподілу справу передано для розгляду судді Кучугурній Н.В.

Позовна заява не відповідала вимогам, установленим статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), тому ухвалою суду від 12.08.2024 була залишена без руху, з наданням позивачу строку для усунення недоліків, а саме, для надання позовної заяви, в якій уточнити період, за який, за його доводами, має бути нарахована та виплачена додаткова винагорода.

22.08.2024 від позивача до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучений адміністративний позов, в якому в уточнений період, за який, має бути нарахована та виплачена позивачу додаткова винагорода, а саме за період з червня 2023 року до червня 2024 року.

Таким чином, позовна заява була приведена у відповідність до вимог статей 160, 161, 171 КАС України.

Ухвалою суду від 02.09.2024 прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Ірина Борисівна, до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії і відкрито провадження у справі №160/21169/24 за наведеним позовом; постановлено здійснювати розгляд адміністративної справи одноособово суддею Кучугурною Н.В. в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; витребувані судом у відповідача належним чином засвідчені документи.

Після відкриття провадження у справі суд установив, що позовна заява не відповідає вимогам, ст.ст. 160, 161 КАС України.

Ухвалою суду від 02.09.2024 залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Ірина Борисівна, до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати у повному обсязі додаткової винагороди за період червень 2023 року квітень 2024 року.; встановлено позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви, зазначених в описовій частині ухвали, з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху, а саме надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з доказами на підтвердження поважності причин його пропуску, в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати у повному обсязі додаткової винагороди за період червень 2023 року квітень 2024 року.

09.09.2024 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про поновлення процесуального строку звернення до суду.

В обґрунтування заяви позивач указує, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України, що підтверджується військовим квитком НОМЕР_3 (Додаток 1), учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням ветерана війни-учасника бойових дій, серія НОМЕР_4 від 24.02.2023 року. 29 жовтня 2022 року солдат ОСОБА_2 отримав поранення, пов`язані з захистом Батьківщини, що підтверджується Довідкою про обставини поранення N» 1704 від 15 лютого 2023 року в/ч НОМЕР_1 ; в силу отриманих поранень з жовтня 2022 року проходив тривале медичне лікування та реабілітацію, зокрема й у періоди, вказані в ухвалі суду. Вказане підтверджується медичними документами, які долучені до заяви про поновлення строку звернення до суду. Згідно з останнім медичним документом станом на зараз довідкою ВЛК від 29.08.2024 №4198 на підставі статті 81 графи II Розкладу хвороб солдат ОСОБА_3 все ще потребує тривалого лікування. Згідно з долученими медичними документами у періоді з червня 2023 року до вересня 2024 року солдату ОСОБА_3 було проведено неодноразові хірургічні втручання (операції), реампутацію, його стан все ще не дозволяє протезування кінцівки (тобто він обмежений у самостійному пересуванні), а внутрішні органи потребують систематичного медичного дренування, що виключає перебування поза межами медичних закладів, і об`єктивно обмежує його у можливостях. Враховуючи безперервне лікування та реабілітацію, позивач об`єктивно не мав змоги звернутись до суду за захистом свого порушеного права протягом строку, який пропущено, з поважних причин, відтак вважаємо, що строк звернення до суду, в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати додаткової винагороди за період червень 2023 року - квітень 2024 року, підлягає поновленню. Також позивач вважає за необхідне наголосити, що про порушення своїх прав в частині невиплати додаткової винагороди у розмірі 20 100 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні позивач дізнався не у момент фактичного нездійснення такої виплати, а в момент отримання відповіді військової частини на адвокатський запит його представника 16.06.2024. Як видно з банківської виписки за період 14.09.2022 - 19.02.2024, всі виплати грошового забезпечення ОСОБА_3 здійснювались із призначенням (деталі трансакції) «безготівкове зарахування на рахунок зарплати» без зазначення, який саме вид грошового забезпечення нараховано, а сума виплати щоразу відрізнялась, проте в підсумку за місяць становила більше 20 100 грн. З огляду на вказане, беручи до уваги складну структуру, механізм та умови виплати грошового забезпечення, позивач не мав змоги встановити склад щомісячної виплати, проте об`єктивно вважав, що додаткова винагорода у розмірі 20 100 грн. нараховується. Припустити невиплату такої винагороди позивач зміг лише в червні 2024 року, коли зарахування на картку від військової частини становило всього 652 грн 56 коп. Цього ж місяця адвокатом було подано адвокатський запит і 08 липня 2024 року отримано відповідь ВЧ від 16.06.2024 (додаток 7), яка містила додатки - картки особового рахунку військовослужбовця за 2022-2024 роки із зазначенням видів грошовогозабезпечення, що виплачується. Таким чином, позивач дізнався про порушення своїх прав не з дня коли невиплата фактично відбулась, а з моменту отримання відповіді на адвокатський запит - 08.07.2024. Більше того, законодавство щодо грошового забезпечення у період з червня 2023 року до серпня 2024 року активно змінювалось, дослідження питання щодо складу та розміру такого забезпечення потребувало би значних зусиль і часу позивача в той час, коли він проходив реабілітацію та лікування. Так, лише до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, наказами Міністерства оборони зміни у період лікування позивача вносились тричі (наказом № 566 від 26.09.2023, № 275 від 30.04.2024, № 339 від 21.05.2024) і були суттєвими за своїм змістом.

Розглянувши заяву, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.3 ст.122 КАС України).

Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Так, у п.2.1. мотивувальної частини рішення від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

При цьому, суд ураховує, що відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, додаткова винагорода на період дії воєнного стану належить до одноразових додаткових видів грошового забезпечення. У свою чергу, одноразові додаткові види грошового забезпечення є складовою грошового забезпечення військовослужбовців.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Приписами частин третьої і п`ятої статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи №280/6779/22, Верховний Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 06 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22, від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22 та інших справах за подібних правовідносин. Застосування такого підходу судом касаційної інстанції є сталим та послідовним.

В цій частині справи також слід врахувати вказані у пунктах 44-45 постанови Верховного Суду у справі №280/6779/22 висновки про подовження на підставі пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України строків, визначених статтею 233 цього Кодексу, на строк дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року №383 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 червня 2023 року.

Постановою КМУ від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Таким чином, зі скасуванням карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) відпали підстави для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України.

Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Зі змісту уточненої позовної заяви видно, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами щодо нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ від 28.02.2022 №168 у розмірі 20100 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні за період з червня 2023 року до червня 2024 року.

З огляду на викладене, суд зазначає, що з позовними вимогами щодо нарахування та виплати відповідачем додаткової винагороди за червень 2023 року позивач мав звернутись до 01 жовтня 2023 року, за липень 2023 року до 01 листопада 2023 року, за серпень 2023 року до 01 грудня 2023 року, за вересень 2023 року до 01 січня 2024 року, за жовтень 2023 року до 01 лютого 2024 року, за листопад 2023 року до 01 березня 2024 року, за грудень 2023 року до 01 квітня 2024 року, за січень 2024 року до 01 травня 2024 року, за лютий 2024 року до 01 червня 2024 року, за березень 2024 року до 01 липня 2024 року, за квітень 2024 року до 01 серпня 2024 року.

Поряд з цим, позивач звернувся до суду з позовною заявою 05.08.2024, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду, в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати додаткової винагороди за період червень 2023 року квітень 2024 року.

Частиною 1 ст. 121 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

При цьому норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, суд установив, що позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України, що підтверджується військовим квитком НОМЕР_3 (Додаток 1), учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням ветерана війни-учасника бойових дій, серія НОМЕР_4 від 24.02.2023 року. 29 жовтня 2022 року солдат ОСОБА_2 отримав поранення, пов`язані з захистом Батьківщини, що підтверджується Довідкою про обставини поранення N» 1704 від 15 лютого 2023 року в/ч НОМЕР_1 ; в силу отриманих поранень з жовтня 2022 року проходив тривале медичне лікування та реабілітацію. Вказане підтверджується медичними документами, які долучені до заяви про поновлення строку звернення до суду. Згідно з останнім медичним документом станом на зараз довідкою ВЛК від 29.08.2024 №4198 на підставі статті 81 графи II Розкладу хвороб солдат ОСОБА_3 все ще потребує тривалого лікування. Згідно долучених медичних документів у періоді з червня 2023 року до вересня 2024 року солдату ОСОБА_3 було проведено неодноразові хірургічні втручання ( операції), реампутацію, його стан все ще не дозволяє протезування кінцівки ( тобто він обмежений у самостійному пересуванні), а внутрішні органи потребують систематичного медичного дренування, що виключає перебування поза межами медичних закладів, і об' єктивно обмежує його у можливостях. Відтак, враховуючи безперервне лікування та реабілітацію, позивач об`єктивно не мав змоги звернутись до суду за захистом свого порушеного права протягом строку, який пропущено, з поважних причин.

Таким чином, наявні обставини, які значно ускладнювали можливість реалізації прав позивачем в умовах воєнного стану.

Крім цього, суд ураховує, що позивач є військовослужбовцем, який був призваний на військову службу під час дії воєнного стану, який був уведений з 24.02.2024 Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, і заявлені вимоги стосуються прав позивача, що пов`язані з проходження такої служби.

До того ж суд ураховує позицію Конституційного Суду України у рішенні від 06 квітня 2022 року № 1-р(II)/2022, згідно з якою, Конституційний Суд України зважає на реалії, пов`язані зі збройною агресією Російської Федерації проти України, роль Збройних Сил України та інших військових формувань в обороні Української держави, її суверенітету, незалежності та територіальної цілісності. Відповідні конституційні принципи є осердям конституційного ладу України, тож від їх захисту залежить його втілення загалом, зокрема й гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і громадянина.

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої 20 лютого 2014 року, частина території України (Автономна Республіка Крим і місто Севастополь) є анексованою, деякі райони Донецької та Луганської областей є тимчасово окупованими. Починаючи з 24 лютого 2022 року збройна агресія Російської Федерації проти України набула повномасштабного характеру. Головну роль в обороні України відіграють Збройні Сили України та інші військові формування, які своєю мужньою боротьбою здійснюють ефективний захист Української держави та Українського народу.

Відповідно до частини другої статті 17 Основного Закону України «оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили У країни».

Здійснюючи конституційний контроль щодо законодавчого регулювання соціального захисту військовослужбовців, Конституційний Суд України спирається на свої попередні юридичні позиції щодо розуміння частини п`ятої статті 17 Конституції України. Виходячи зі змісту приписів статей 17, 65 Основного Закону України Конституційний Суд України вважає, що громадяни України, які захищають Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, виконують конституційно значущі функції; тож держава повинна надавати їм і членам їхніх сімей особливий статус та забезпечувати додаткові гарантії соціального захисту відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України як під час проходження служби, так і після її закінчення (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 18 грудня 2018 року № 12-р/2018).

З урахуванням встановленого Конституцією України функціонального призначення Збройних Сил України, в умовах триваючої збройної агресії Російської Федерації проти України законодавче регулювання порядку реалізації права на соціальний захист, гарантованого частиною першою статті 46 Конституції України, має здійснюватися у системному взаємозв`язку з вимогами щодо посиленого соціального захисту військовослужбовців у розумінні частини п`ятої статті 17 Основного Закону України.

Військовослужбовці, інші громадяни, які залучені до виконання обов`язків оборони держави, виконують обов`язок щодо захисту Вітчизни у Збройних Силах України та інших військових формуваннях не заради отримання спеціальних статусів, зокрема привілеїв, пільг чи компенсацій. Водночас припис частини п`ятої статті 17 Конституції України чітко покладає на державу конституційний обов`язок щодо створення системи посиленої соціальної підтримки військовослужбовців і членів їхніх сімей, що поширюється не тільки на спеціальні пенсії та допомогу для них, а й підтримку у сфері охорони здоров`я, освіти, а також наданні житла та спеціальних підтримчих заходів під час їх переходу до цивільного життя.

Виконання державою конституційного обов`язку щодо забезпечення посиленого соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних або резервістів покликане не тільки забезпечити соціальний захист кожного з них індивідуально, а й сприяти виконанню громадянами України обов`язку щодо захисту Вітчизни - України, її суверенітету, незалежності та територіальної цілісності.

Беручи до уваги, що врегулювання відповідних питань належить до розсуду Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України та інших органів державної влади в межах їх конституційних повноважень, Конституційний Суд України також наголошує на тому, що заходи в сфері оборони держави мають бути своєчасними, послідовними та комплексними, оскільки від їх ефективного запровадження залежить стан обороноздатності України.

Підтримання високого рівня обороноздатності є найвищим державним інтересом і однією з найбільш захищених конституційних цінностей України. Захист суверенітету та територіальної цілісності України є «найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу» (частина перша статті 17 Основного Закону України).

В умовах воєнного стану держава зобов`язана мобілізувати всі доступні їй ресурси для посилення своєї обороноздатності та відсічі збройної агресії Російської Федерації проти України. Відтак усебічна підтримка військовослужбовців Збройних Сил України є одним із засобів розширення оборонних можливостей держави.

Конституційний Суд України наголошує, що приписи частини п`ятої статті 17, частини першої статті 46 Конституції України перебувають у системному взаємозв`язку з приписами частини першої статті 3 Конституції України та, зокрема, втілюють ідею про те, що людина, її життя і здоров`я є найвищою цінністю.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про поновлення позивачу строку звернення до суду з цим позовом у частині позовних вимог щодо нарахування та виплати у повному обсязі додаткової винагороди за період червень 2023 року квітень 2024 року.

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу.

За таких обставин, суд продовжує розгляд адміністративної справи №160/21169/24.

У період з 04.09.2024 по 13.04.2024 суддя Кучугурна Н.В. перебувала на лікарняному, тому ухвала постановлена після виходу судді з лікарняного.

Керуючись ст.ст. 171, 241-243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Ірина Борисівна, про поновлення строку звернення до суду.

Поновити ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Ірина Борисівна, строк звернення до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії у частині позовних вимог щодо нарахування та виплати у повному обсязі додаткової винагороди за період червень 2023 року квітень 2024 року .

Продовжити розгляд адміністративної справи №160/21169/24 за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Ірина Борисівна, до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та оскарженню не підлягає.

Суддя Н.В. Кучугурна