Справа № 140/8133/24
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2024-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року ЛуцькСправа № 140/8133/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Лозовського О.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_2 (далі адвокат Наумчук І.П., представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач) про визнання протиправною бездіяльність щодо не надання відповіді на адвокатські запити від 11.07.2024 та зобов`язати надати на них повні та вичерпні відповіді; зобов`язання направити ОСОБА_1 на контрольну військово-лікарську комісію при ІНФОРМАЦІЯ_3 для визначення ступеню його придатності до військової служби.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що ОСОБА_1 повісткою №837 був оповіщений щодо необхідності з`явитись о 09:00 год 15.06.2024 за адресою: вул. Стефаника, 3а, каб. 118 для уточнення облікових даних та проходження медичної комісії. Після проходження медичного огляду при ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 всупереч ряду діагнозів, які унеможливлюють проходження ним військової служби, визнано придатним на підставі графи ІІ Розкладу хвороб.

Представник позивача зазначає, що ним 11.07.2024 було скеровано адвокатські запити до ІНФОРМАЦІЯ_5 з метою отримання наступної інформації, а саме: чи видавалось мобілізаційне розпорядження та наказ начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 про мобілізацію ОСОБА_1 ; чи було внесено у Журнал відвідувань ІНФОРМАЦІЯ_5 відомості стосовно прибуття ОСОБА_1 ; належним чином завіреної копії бойової повістки, яка була вручена ОСОБА_1 29 червня 2024 року; належним чином завіреної копії довідки ВЛК, а також картки обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Окрім того, пункт 72 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період передбачає, що у разі незгоди громадянина з рішенням ВЛК при районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки на підставі його заяви громадянин направляється для проходження військово-лікарської комісії при обласному ( ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Крім того, 11.07.2024 ним в інтересах ОСОБА_1 було скеровано заяву до ІНФОРМАЦІЯ_5 з метою направлення його для проходження військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_3 . Однак, ІНФОРМАЦІЯ_2 станом на 01.08.2024 не надав жодних відповідей ні на адвокатські запити від 11.07.2024 ні на заяву, що унеможливлює оскарження належним чином довідки ВЛК про ступінь придатності ОСОБА_1 .

Також зазначає, що в бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_5 вбачається порушення право позивача на отримання інформації, оскільки відповідач незаконно, необґрунтовано та протиправно затягує розгляд адвокатських запитів, заяв та не надає відповіді на них, чим порушує права та законні інтереси позивача.

З наведених підстав представник позивача, адвокат Наумчук І.П. просить позов задовольнити.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.08.2024 відкрито провадження в адміністративній справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Даною ухвалою встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

У відзиві на позовну заяву, поданому до суду 16.09.2024, відповідач заявлені позовні вимоги заперечив повністю та просив в задоволенні позову відмовити.

Свої заперечення обгрунтовує тим, що 16.07.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_5 з адвокатськими запитами звернувся ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_1 з метою отримання інформації щодо призову по мобілізації вказаного громадянина (вх.№16111 від 16.07.2024). Дані звернення були розглянуті керівництвом ІНФОРМАЦІЯ_5 , за результатами розгляду яких, заявнику ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку «Укрпошта», було надано відповідь (вих.№7856 від 09.08.2024). У відповіді було повідомлено про результати проходження ВЛК громадянином ОСОБА_3 та про подальший призов на військову службу по мобілізації вказаного військовозобов`язаного. До відповіді було додано запитувані додатки: довідка ВЛК, картка медичного огляду, витяг з наказу.

Також відповідач зауважує, що починаючи з 08.07.2024 (момент призову на військову службу) громадянин ОСОБА_1 є військовослужбовцем, а процедура оскарження результатів ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_5 при ІНФОРМАЦІЯ_8 передбачена для військовозобов`язаних, а не військовослужбовців. Відтак для проходження військово-лікарської комісії ОСОБА_1 необхідно звертатися до безпосереднього командування військової частини, де він проходить військову службу, а не до ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Так, судом встановлено, що за результатом проходження ВЛК, позивача ОСОБА_1 визнано придатним до військової служби на підставі статей 23 «в», 36 «в», 39 «в», 55 «в», 68 «в» графи ІІ Розкладу хвороб, що підтверджується довідкою позаштатної постійно діючої військово-лікарської комісії №47/5 від 29.06.2024.

Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 25.07.2024 №1884/43/554 ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 10.07.2024 (а. с. 9 зворот).

11.07.2024 представником ОСОБА_1 - адвокатом Наумчуком І.В. до ІНФОРМАЦІЯ_5 направлені адвокатські запити з метою отримання наступної інформації, а саме: чи видавалось мобілізаційне розпорядження та наказ начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 про мобілізацію ОСОБА_1 ; чи було внесено у Журнал відвідувань ІНФОРМАЦІЯ_5 відомості стосовно прибуття ОСОБА_1 ; належним чином завіреної копії бойової повістки, яка була вручена ОСОБА_1 29.06.2024; належним чином завіреної копії довідки ВЛК, а також картки обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (а. с. 7).

Крім того, 11.07.2024 ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 було скеровано заяву до ІНФОРМАЦІЯ_5 з метою направлення його для проходження військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_3 . (а. с. 8)

Відповідь на вказані запити у матеріалах справи відсутні.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не надання відповіді на адвокатські запити адвоката Наумчука І.В. від 11.07.2024 та щодо не розгляду заяви від 11.07.2024 про направлення позивача для проходження ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_8 , адвокат Наумчук І.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Законами України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації».

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктами 1, 2 пункту 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Статтею 2 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» закріплено, що адвокатура України - недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом. Адвокатуру України складають всі адвокати України, які мають право здійснювати адвокатську діяльність. З метою забезпечення належного здійснення адвокатської діяльності, дотримання гарантій адвокатської діяльності, захисту професійних прав адвокатів, забезпечення високого професійного рівня адвокатів та вирішення питань дисциплінарної відповідальності адвокатів в Україні діє адвокатське самоврядування.

Приписами статті 20 вказаного Закону визначені професійні права адвоката, згідно з якими під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб).

Згідно з частини першої статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту.

До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється.

Згідно частини другої статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.

Частиною третьою статті 24 наведеного Закону встановлено, що відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом.

Факт отримання ІНФОРМАЦІЯ_11 адвокатських запитів не заперечується відповідачем. Водночас, у матеріалах справи відсутні відомості про отримання адвокатом Наумчуком І.П. відповіді на вказані запити, окрім як посилання у відзиві на позовну заяву про направлення відповіді поштовим зв`язком 09.08.2024 вих. №16111.

Положеннями статті 32 Конституції України гарантовано, що кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VI (далі - Закон №2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

За загальним правилом, публічна інформація, є відкритою.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Суд зазначає, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

У відповідності до частини першої статті 5 Закону №2939-VI, доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Нормами статті 6 Закону №2939-VI визначено критерії обмеження доступу до публічної інформації. Згідно частини другої цієї статті, обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Згідно статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI (далі - Закон №2297-VI) персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про захист персональних даних» об`єктами захисту є персональні дані. Персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Персональні дані, зазначені у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, оформленій за формою і в порядку, встановленими Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», не належать до інформації з обмеженим доступом, крім відомостей, визначених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції». Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Законом може бути заборонено віднесення інших відомостей, що є персональними даними, до інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом (частина четверта статті 13 Закону №2939-VI).

Згідно з пунктом 6 статті 14 Закону № 2939-VI розпорядник інформації зобов`язаний, зокрема, надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також, у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Відповідно до статті 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Відповідно до статті 23 Закону № 2939-VI рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію, відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Згідно абзацу четвертого частини першої статті 1 Закону України «Про інформацію» інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб).

Як зазначалося, частинами 1, 2 статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що адвокатський запит - це письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту.

Орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.

Так, аналіз визначення та переліку розпорядників публічної інформації, закріпленого у статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» №2939-VI, свідчить, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях, у тому числі інформація, пов`язана з виконанням особами делегованих повноважень суб`єктів владних повноважень, згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг.

З системного аналізу наведених норм законодавства вбачається, що право особи на інформацію є одним з її основних конституційних прав та передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів, при цьому, вказану інформацію має право отримати адвокат цієї особи шляхом направлення адвокатського запиту до відповідних органів державної влади.

З огляду на зазначене, суд зазначає, що право особи (клієнта адвоката, якому надається правова допомога) на отримання інформації є складовою її конституційного права та не може бути обмежене органами державної влади.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції Вищого адміністративного суду України, викладеній в ухвалі від 21.06.2017 №К/800/21455/15, та позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 08.04.2020 у справі №826/7244/18.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Разом з тим, необхідно розуміти, що право на звернення до суду розділяється на право на позов в процесуальному та матеріальному розумінні.

Процесуальне право на позов, це право на подання позову, право на звернення до суду з вимогою за захистом, прав, свобод і інтересів, які на думку позивача порушенні суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах.

Відповідно до пункту дев`ятого частини п`ятої статті 160 КАС України зазначається, що у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням, прав, свобод або інтересів позивача.

Отже, процесуальний закон, визнає матеріальне право на позов в адміністративному судочинстві щодо оскарження індивідуального акту суб`єкта владних повноважень, лише за особами у яких є право вимоги, тобто саме тими, кого він безпосередньо стосується, для кого оскаржуваний акт породжує, змінює або припиняє певні правовідносини.

Виключенням з цього правила є органи та особи визначені у статті 53 КАС України, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб прокурор, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини та інші.

Учасниками правовідносин стосовно адвокатського запиту є адвокат та орган чи посадова особа, до якої був направлений адвокатський запит.

Клієнт адвоката, в інтересах якого, адвокат надсилав адвокатський запит, не є учасником правовідносин з приводу адвокатського запиту.

За таких обставин, право вимоги з приводу відмови в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, належить саме адвокату, а не його клієнту.

У розглядуваному випадку в цій справі з запитом до ІНФОРМАЦІЯ_5 звертався адвокат Наумчук Іван Петрович, а відтак виключно йому належить право вимоги у справі про ненадання інформації на його адвокатський запит.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом.

Водночас законом передбачено відповідальність за відмову в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом.

Статтею 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) передбачено відповідальність за неправомірну відмову в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, у відповідь на адвокатський запит, запит кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, її палати або члена відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». За вказане адміністративне правопорушення передбачено відповідальність у вигляді накладення штрафу на посадових осіб від двадцяти п`яти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Для притягнення винних осіб до відповідальності адвокат звертається до Ради адвокатів відповідного регіону із заявою про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченою ст. 212-3 КУпАП. За результатами розгляду такої заяви Рада адвокатів регіону складає протокол про адміністративне правопорушення та передає його до суду. Суд розглядає протокол і приймає відповідне рішення.

Отже законодавство України чітко передбачає порядок оскарження саме адвокатом дій чи бездіяльності у разі неповного надання інформації на адвокатський запит. Проте доказів, звернення адвоката в порядку ст. 212-3 КУпАП суду не надано.

Крім того, слід звернути увагу, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень, особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Законом визначено право захисту лише особистих майнових та не майнових прав, тому суд доходить висновку, що питання надання відповіді на адвокатський запит стосується взаємовідносин адвоката та ІНФОРМАЦІЯ_5 . Доказів, що саме позивач ОСОБА_1 звертався до відповідача, відсутні, а тому його права ніяким чином не були порушені ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що відповідачем не допущено порушення прав позивача, оскільки із адвокатським запитом звертався саме адвокат Наумчук І.П., тому підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача направити ОСОБА_1 на контрольну військово-лікарську комісію при ІНФОРМАЦІЯ_3 для визначення ступеню його придатності до військової служби, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом на підставі матеріалів справи, Військово-лікарською комісією при ІНФОРМАЦІЯ_4 проведено медичний огляд ОСОБА_1 , за результатами якого згідно Довідки військово-лікарської комісії від 29.06.2024 ОСОБА_1 був визнаний придатним до військової служби.

Однак, 11.07.2024 представником позивача на адресу відповідача надіслано заяву з вимогою направлення ОСОБА_1 для проходження військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка залишилась без реагування з боку ІНФОРМАЦІЯ_5 . У зв`язку з чим, представник позивача просить зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 та провести контрольну ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_3 позивача щодо визначення його придатності до військової служби.

Суд зауважує, що у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №342/158/17 суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 18.02.2021 по справі №160/6885/19.

Згідно Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XІV, з питань проходження служби військовослужбовець повинен звертатися до безпосереднього командира. В разі погіршення стану здоров`я військовослужбовець звертається до медичного пункту військової частини за місцем проходження служби для отримання медичної допомоги, а в разі потреби - для скерування до медичної установи для отримання лікування чи проходження ВЛК.

Суд звертає увагу на те, що у частині 9 статті 1 Закону №2232-XII визначено, що щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: 1) допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; 2) призовники - особи, приписані до призовних дільниць; 3) військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; 4) військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; 5) резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Згідно із пунктом 2.1. Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України 14.08.2008 №402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800 (в редакції станом на час спірних правовідносин) (далі Положення №402), для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).

Відповідно до пункту 1.1 Розділу І Положення № 402, військово - лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Глава 6 розділу ІІ Положення №402 регулює медичний огляд військовослужбовців.

Відповідно до пункту 6.1 розділу II Положення №402, направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться: прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами.

Прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби за рекомендацією лікаря, у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть обмежувати придатність або зумовлювати непридатність до військової служби.

Також направлення військовослужбовців на медичний огляд ВЛК прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище проводиться у випадках, визначених Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153, та Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454.

З аналізу наведених норм вбачається, що направлення військовослужбовців, які проходять службу у відповідній військовій частині проводиться: прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище.

Також, відповідно до пункту 6.6. розділу ІІ Положення №402 військовослужбовці оглядаються ВЛК у військових лікувальних закладах за територіальним принципом. Військовослужбовці, крім того, оглядаються ВЛК за місцем лікування, навчання, перебування у відрядженні, за місцем проведення відпустки.

За змістом пункту 6.28 розділу ІІ Положення №402 у разі коли ВЛК після амбулаторного обстеження не може прийняти остаточної постанови, вона направляє військовослужбовця на стаціонарне обстеження у військовий лікувальний заклад з подальшим оглядом його госпітальною ВЛК.

Тобто, Положення №402 також визначає, що військовослужбовці підлягають медичному огляду госпітальною ВЛК, якій за результатами військово-лікарської експертизи надане право приймати постанови щодо придатності особи до військової служби.

У цій справі судом встановлено, що на даний час ОСОБА_1 являється діючим військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 з 10.07.2024.

Тобто, з моменту прийняття ОСОБА_1 на військову службу та направлення для проходження служби до військової частини НОМЕР_1 позивач набув статусу військовослужбовця та вибув для проходження військової служби до військової частини.

У даному випадку обраний представником позивача спосіб захисту порушеного права ОСОБА_1 у спосіб ним визначений не призведе до відновлення його порушених прав як військовозобов`язаного, позаяк на даний час він змінив статус та є військовослужбовцем.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відтак, станом на момент подання даного позову у керівника ІНФОРМАЦІЯ_5 відсутні повноваження направляти військовослужбовця ОСОБА_1 на медичний огляд (у тому числі повторний), оскільки такий, згідно положень законодавства, зарахований у військову частину для проходження військової служби, тому позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача направити ОСОБА_1 на контрольну військово-лікарську комісію при ІНФОРМАЦІЯ_3 для визначення ступеню його придатності до військової служби також не підлягають до задоволення.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до приписів статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В порушення наведених норм представник позивача не надав належних доказів на підтвердження порушених прав позивача, а всі його твердження ґрунтуються на помилковому трактуванні законодавства та є безпідставними.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в адміністративному позові доводи є такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 241-246, 262, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.А. Лозовський