Справа № 520/8237/24
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2024-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 р. Справа № 520/8237/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Курило Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2024, головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 11.06.24 по справі № 520/8237/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 20.04.2023 № 0-2030 прийняте ГУ ДПС у Харківській області стосовно ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) в частині податкового зобов`язання у розмірі 57438,78 грн. з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області (ідентифікаційний код ВП юридичної особи: 43983495) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) понесені судові витрати на правничу допомогу та на оплату судового збору у розмірі 1211,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що ГУ ДПС у Харківській області протиправно визначено розмір податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, вiдмiнне вiд земельної ділянки за 2021 рік із застосуванням розміру ставки податку 0,5 % від мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. замість належної ставки 0,01 % від мінімальної заробітної плати за 1 кв.м., а саме у розмірі 57438,78 грн.

Позивачем зазначено, що відповідно до Технічного паспорту від 17.08.2010 належна йому нежитлова будівля літ. "А-1", загальною площею 1953,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 у розділі експлікація приміщень містить призначення - Корівник.

А тому, вказана нежитлова будівля віднесена до класу 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", а саме до коду 1271.1. "Будівлі для тваринництва", ставка податку для якого складає 0,01 %.

Між тим, відповідачем протиправно, без законодавчих підстав застосовано ставку податку 0,5 %, яка за рішенням ХLIII сесії Вільшанської селищної ради VII скликання від 18.12.2019 "Про затвердження Положення про податок на нерухоме майно та встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з 2020 року на території Вільшанської селищної ради", встановлена для будівель та споруд, віднесених до класу 1211 "Будівлі готельні", класу 1212 "Інші будівлі для тимчасового проживання", класу 1220 "Будівлі офісні".

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення від 20.04.2023 № 0-2030 ГУ ДПС у Харківській області в частині нарахування ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) податкового зобов`язання у розмірі 57438,78 грн. з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) судові витрати в загальному розмірі 968,96 грн. (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46, м. Харків, 61057, ).

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2024 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що на момент формування оскаржуваного податкового повідомлення - рішення згідно з Витягу щодо ОСОБА_1 , станом на 20.04.2023 року (дата формування оскаржуваного податкового повідомлення - рішення) ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , (загальна площа 1953,7 кв. м.). У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на 20.04.2023 року відсутня інформація про технічні характеристики нежитлової нерухомості, а саме не визначено підтип нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 на праві власності, тобто платником не проведено процедуру внесення змін до реєстраційних даних відповідно до Закону № 1952 та Порядку № 1127.

ОСОБА_1 на звірку до контролюючого органу не зверталась, будь-яких правовстановлюючих документів до ГУ ДПС не надавала. Відтак, при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення - рішення ГУ ДПС керувалось відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно актуальними на день формування оскаржуваного податкового повідомлення - рішення, а саме 20.04.2023.

Оскільки фактичне головне призначення кожного конкретного об`єкта нерухомості обчислюється на підставі документів, що підтверджують право власності, у порядку, визначеному Класифікатором, і використанням Методики ідентифікації за головною класифікаційною ознакою будівель багатофункціонального призначення, то платникам податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за отриманням необхідного висновку щодо ідентифікації об`єкта нерухомості доцільно звертатись до органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно - будівельного контролю та нагляду.

Відтак, платник податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з метою запобігання невірного обчислення бази оподаткування, повинен звернутися до органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно - будівельного контролю та нагляду і отримати необхідний висновок щодо віднесення об`єктів нерухомості до відповідного класу Класифікатора та надати його до податкового органу.

Проте, вищезазначені норми чинного законодавства позивачем проігноровано, жодних документів для конкретизації приналежності будівлі до певного класу не надано, жодних дій щодо внесення змін в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (який і є підставою для нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) позивачем у 2021 році не вчинено.

Крім того, апелянт посилався на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 04.04.2024 у справі № 520/6531/19.

Позивач надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що звірка після прийняття ППР сама по собі не є способом захисту, її проведення не є обов`язковим для платника податків, а є його правом (пп. 266.7.3. п. 266.7 ст. 266 ПК України).

Проведення звірки автоматично не зупиняє виконання обов`язку щодо сплати податкового зобов`язання визначеного ППР та не робить автоматично податкове зобов`язання неузгодженим, а тому у разі незгоди з прийнятим рішенням у платника податків є право на його оскарження у судовому (адміністративному) порядку.

Позивач не заперечує свого податкового обов`язку і зобов`язаний його виконати. Позивач заперечує саме проти свавільного визначення відповідачем ставки податку, яка призводить до сплати розміру податку понад обов`язок.

Отже, відповідач при прийнятті ППР повинен використати ставку податку 0,01 % від МЗП, але безпідставно та помилково використав ставку податку у розмірі 0,5 % від МЗП.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі літ. "А-1", загальною площею 1953,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями договору купівлі-продажу № 513 від 02.05.2015 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом Технічного паспорту від 17.08.2010 (замовник власник ОСОБА_1 ) нежитлова будівля літ. "А-1", загальною площею 1953,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , у розділі експлікація приміщень містить призначення - Корівник.

За змістом Технічного паспорту від 20.10.2023 на вказану нежитлову будівлю у розділі "експлікація приміщень" визначено призначення нежитлової будівлі літ. "А-1" як нежитлова будівля (ферма).

Відповідно до додатку №2 до рішення Вільшанської селищної ради від 18.12.2019р. ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за будівлі для тваринництва складає 0,01 % мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. для фізичних осіб.

20 квітня 2023 року Головним управлінням ДПС у Харківській області прийнято податкове повідомлення - рішення №0-2030, яким ОСОБА_1 , як власнику вказаної нежитлової будівлі, визначено суму податкового зобов`язання податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік у розмірі 58611 грн.

Податковим органом, при визначенні розміру податкового зобов`язання ОСОБА_1 , застосовано ставку податку у розмірі 0,5% від мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2021.

Не погоджуючись зі спірним податковим повідомлення - рішення, позивач звернулась до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з підстав їх обгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 8 Податкового кодексу України встановлено, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно п.266.1.1 ст.266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Пунктом 266.2.1 ст.266 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка, а у силу положень п.п. 266.3.1 ст. 266 цього ж кодексу базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За приписами п.п.266.3.2 ст.266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до п. п. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; інші будівлі.

Згідно п. п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Таким чином, за приписами вказаних норм, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості розмежовані законодавцем за категоріями і саме у залежності від конкретної категорії об`єкта згідно з рішенням органу місцевого самоврядування застосовується певна ставка податку.

Тобто, розмір податку залежить від категорії нежитлової нерухомості та розраховується з площі об`єкта оподаткування помноженої на ставку податку, встановлену рішенням відповідної ради.

Враховуючи вищенаведені законодавчі норми, для розрахунку суми податку з об`єкта нежитлової нерухомості необхідно:

1) відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановити належність об`єкту нерухомості на праві власності фізичній особі та його площу;

2) визначити категорію такого об`єкту нерухомості для застосування відповідного розміру ставки податку.

Так, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач є власником нежитлової будівлі літ. "А-1", загальною площею 1953,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

За змістом Технічного паспорту від 17.08.2010 (замовник власник ОСОБА_1 ) нежитлова будівля літ. "А-1", загальною площею 1953,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , у розділі експлікація приміщень містить призначення - Корівник.

Разом з цим, за змістом Технічного паспорту від 20.10.2023 на вказану нежитлову будівлю у розділі "експлікація приміщень" визначено призначення нежитлової будівлі літ. "А-1" як нежитлова будівля (ферма).

Відповідачем при визначенні розміру податкового зобов`язання ОСОБА_1 , застосовано ставку податку у розмірі 0,5% від мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2021.

Згідно рішення Вільшанської селищної ради від 18.12.2019 "Про затвердження Положення про податок на нерухоме майно та встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з 2020 року на території Вільшанської селищної ради" ставка податку у розмірі 0,5% від мінімальної заробітної плати встановлена для такого класу як 1211 "Будівлі готельні", класу 1212 "Інші будівлі для тимчасового проживання", класу 1220 "Будівлі офісні".

Отже, відповідачем застосовано ставку податку для категорії нежитлової будівлі, до якої об`єкт оподаткування не належав відповідно до Технічних паспортів ані від 17.08.2010, ані від 20.10.2023.

При цьому, жодних обґрунтувань та доказів на їх підтвердження щодо застосування ставки податку саме у такому розмірі, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не наведено та не надано.

Безпідставними є посилання апелянта на відсутність інформації щодо категорії належної позивачу будівлі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки за відсутності таких відомостей в реєстрі, відповідач як суб`єкт владних повноважень повинен був вчинити дії щодо з`ясування таких відомостей для правильного, законного визначення податкового зобов`язання.

Для для визначення категорії об`єкта оподаткування повинен бути застосований Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.02.2020 у справі № 819/2191/17.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та т. ін. віднесені до класу 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", а саме до підкласу 1271.1. "Будівлі для тваринництва".

ДК 018-2000 використовується у даному випадку не для визначення ставок оподаткування, а виключно для визначення статусу нежитлового приміщення, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у документах з технічної інвентаризації будівлі.

Відповідно до технічного паспорту будівля, належна позивачу, за вимогами Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належить до класу 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", а саме до підкласу 1271.1. "Будівлі для тваринництва".

Рішенням Вільшанської селищної ради від 18.12.2019р. "Про затвердження Положення про податок на нерухоме майно та встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з 2020 року на території Вільшанської селищної ради" ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за будівлі для тваринництва складає 0,01 % мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. для фізичних осіб.

А тому при визначенні розміру податкового зобов`язання застосуванню підлягає ставка 0,01 % від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. м. станом на 01.01.2021.

Так, мінімальна заробітна плата станом на 01.01.2021 становила 6000 грн., а тому розмір ставки 0,01 % становить 0,60 грн. / кв.м. Відтак, належний до сплати розмір податкового зобов`язання складає 1172, 22 грн.

На виконання вимог ч. 2 ст. 77 КАС України відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність визначення розміру податкового зобов`язання із застосуванням ставки 0,5 % від мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. станом на 01.01.2021.

Натомість технічна документація нежитлової будівлі свідчить про категорію нежитлової будівлі, податкове зобов`язання за яким розраховується із застосуванням ставки 0,01 %.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права

У справі "Новік проти України" (18.12.2008) Суд зробив висновок, що "надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля".

У справі "Щокін проти України" Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в зв`язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким і узгодженим, та, відповідно, не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не була дотримана вимога законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Податковий орган, отримавши від законодавця вичерпний перелік відомостей та джерел їх отримання, необхідних для правильного визначення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позбавлений можливості визначати розмір такої ставки на власний розсуд. А тому, визначивши ставку податку до належного позивачу нерухомого майна без належного на те обґрунтування та законних підстав, податковий орган допустив фактично свавільне втручання у майнові права позивача.

Положення ст. 4 ПК України закріплюють низку принципів, які повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов`язок сплати податку. Серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4 Податкового кодексу України). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.11.2018 року у справі №822/2687/17.

Верховний Суд у даному рішенні прийшов до висновку, що вирішення спору у цій справі на користь платника податків обумовлено як прогалиною у нормативному регулюванні вказаних правовідносин, так і положеннями податкового принципу презумпції правомірності платника податків.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (п. 58) суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Всі інші аргументи сторін досліджені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки наведених висновків суду не спростовують.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що оскаржуване у цій справі податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 20.04.2023 №0-2030 не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а також суперечить встановленим у справі обставинам, тому є протиправним і таким, що підлягає скасуванню у відповідній частині.

Стосовно посилань відповідача в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 04.04.2024 у справі №520/6531/19, колегія суддів зазначає, що останні не є релевантними до даної справи, оскільки спір у справі №520/6531/19 стосувався нежитлових будівель, які відносяться до будівель промисловості, та в розумінні абз. "є" п.п.266.2.2 п.266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не є об`єктами оподаткування.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2024 по справі № 520/8237/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді Л.В. Мельнікова Л.В. Курило