Справа № 140/7519/24
Суддя: Стецик Назар Васильович
Дата ухвалення: 2024-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року ЛуцькСправа № 140/7519/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

судді Стецика Н.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач-1), ОСОБА_2 (далі також ОСОБА_2 позивач-2) звернулися до Волинського окружного адміністративного суду із позовом до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області (далі також - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 (далі також ОСОБА_3 , третя особа), про зобов`язання виконавчого органу Новомиргородської міської ради Кіровоградської області надати дозвіл на перепоховання померлого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обгрунтування позовних вимог позивачі вказують, що ОСОБА_1 є матір`ю, а ОСОБА_2 батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 13.03.2024 у справі №168/202/24.

14.02.2023 їх син був мобілізований ІНФОРМАЦІЯ_3 . 20.09.2023 під час виконання бойового завдання в зоні ведення бойових дій по відсічі збройної агресії російської федерації ОСОБА_4 загинув на острові Козацький Бериславського району Херсонської області. 27.09.2023 син був похований на кладовищі в с. Панчево Новомиргородського району Кіровоградської області, де проживає його дружина (вдова) із сином ОСОБА_5 .

З метою перепоховання сина на кладовищі в с. Журавлине Ковельського району Волинської області (населеному пункті, в якому ОСОБА_4 проживав майже все життя) позивачі звернулися із заявою про надання дозволу на перепоховання до відповідача. Проте відповідач листом №02-26/92/2 від 29.05.2024 відмовив у надані такого дозволу, вказавши на відсутність підстав, які мають виключний характер для проведення перепоховання.

На думку позивачів у відповідача були наявні усі підстави для задоволення заяви щодо надання дозволу на перепоховання сина, а тому, просять суд задовольнити адміністративний позов.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 23.07.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.33).

У відзиві на позовну заяву (а.с.41-49) представник відповідача просить в задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити повністю. В обґрунтування своєї позиції вказує, що відповідно до положень ЗУ «Про поховання та похоронну справу» перепоховання останків померлих допускається на підставі письмового звернення особи, яка здійснила поховання, у виняткових випадках та наявності обґрунтованої причини. За інформацією відділу соціального захисту населення Новомиргородської міської ради, поховання ОСОБА_4 здійснено його дружиною (вдовою) ОСОБА_3 , яка є користувачем місця поховання. Оскільки позивачі не здійснювали поховання сина, та, відповідно, не є користувачами місця поховання, Новомиргородська міська рада не має законних підстав надати позивачам запитуваний ними дозвіл на перепоховання ОСОБА_4 .

Також зазначає, що єдиною причиною звернення позивачів до відповідача із заявою про надання дозволу на перепоховання є бажання позивачів, як батьків померлого, здійснити перепоховання сина у населеному пункті, де останній провів більшу частину свого життя. Відтак, у позовній заяві, не зазначено про наявність подій та обставин, які мають виключний характер та відсутня обґрунтованість причин для здійснення перепоховання. На даний час у селі Панчеве Новоукраїнського району Кіровоградської області проживає дружина (вдова) - ОСОБА_3 , яка здійснила поховання, спроможна утримувати та наразі утримує могилу ОСОБА_4 у належному стані. Разом з ОСОБА_3 проживає і син померлого ОСОБА_5 .

Окрім того, як вбачається зі змісту витягу іменного списку безповоротних втрат особового складу військової частини № НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , зазначив саме свою дружину ( ОСОБА_3 ), як близьку особу для надання інформації про нього.

З наведених підстав просить відмовити у задоволенні позову повністю.

У письмових поясненнях щодо позову (а.с.64-75) представник третьої особи позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заперечив. Вказав, що необхідною умовою для здійснення перепоховання має бути наявність виняткового випадку, який би слугував підставою для виконавчого органу сільської, селищної, міської ради прийняти рішення про надання дозволу на перепоховання. На переконання третьої особи, наявність таких виняткових обставин позивачі не довели.

Зазначає, що загиблий син позивачів з 17.04.2015 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , під час якого у 2015 році народився син ОСОБА_5 . У 2020 році сім`я переїхала на постійне місце проживання до с. Панчеве Новомиргородського району Кіровоградської області, де мешкала до моменту призову ОСОБА_4 на військову службу. Після загибелі ОСОБА_4 , виконуючи волю чоловіка та за погодженням з його батьками, ОСОБА_3 поховала його на кладовищі у с. Панчеве.

Також вказує, що в порушення ст. 21 Закону №1102-IV, до письмового звернення про надання дозволу на перепоховання останків померлого сина позивачі не надали висновок місцевого органу державної санепідемслужби про допустимість і умови перепоховання померлого.

22.08.2024 на адресу суду надійшла відповідь на відзив у якій позивачі вказують, що згідно ч.ч. 1, 2 ст. 21 Закону України «Про поховання та похоронну справу» перепоховання останків померлих може здійснюватися також і в інших випадках згідно із законодавством України. Відтак, відповідач довільно, на свій розсуд, інтерпретує положення вказаного закону про необхідність доведення виняткових випадків для перепоховання. Звертають увагу суду на тому, що відповідно до чинної редакції ч. 1 ст. 21 Закону України «Про поховання та похоронну справу» подання висновку місцевого закладу санепідемслужби про можливість ексгумації не вимагається (а.с. 76-83).

У запереченні на відповідь на відзив представник відповідача підтримала заперечення на позов, які були викладені у відзиві на позовну заяву та вказала, що позивачами не доведено жодної передбаченої чинним законодавством підстави, яка б спростовувала норми ст. 21 Закону України «Про поховання та похоронну справу» (а.с.90-94).

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 13.03.2024 у справі №168/202/24 (а.с.8-9).

Відповідно до довідки №34 від 12.02.2024, виданої виконавчим комітетом Смідинської сільської ради Ковельського району Волинської області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.19).

Довідкою Новомиргородської міської ради Кіровоградської області №22 від 17.05.2024 підтверджено, що з червня 2020 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав без реєстрації з дружиною ОСОБА_3 та сином ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 46 зворот, 57).

14.02.2023 згідно указу Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24.02.202 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призваний ІНФОРМАЦІЯ_5 на військову службу до в/ НОМЕР_3 (а.с.15).

20.09.2023 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , загинув під час мінометного обстрілу на острові Козацький, Бериславського району Херсонської області при виконанні обов`язків військової служби в зоні ведення бойових дій по відсічі збройної агресії російської федерації, що підтверджується сповіщенням сім`ї №6806 від 22.09.2023 (а.с.16), лікарським свідоцтвом про смерть №943 від 22.09.2023 (а.с.17) та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 12.12.2023 (а.с.18).

Поховання загиблого ОСОБА_4 здійснила його дружина ОСОБА_3 . Похований ОСОБА_4 на кладовищі в АДРЕСА_2 (довідка Новомиргородської міської ради Кіровоградської області №22 від 17.05.2024 (а.с. 46 зворот, 57).

Заявою від 07.05.2024 позивачі звернулися до Панчівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області із проханням надати дозвіл на перепоховання померлого сина ОСОБА_4 . Причиною перепоховання позивачі зазначили те, щоб їх син спочивав там, де провів більшу частину свого життя, де його могила буде доглянута, та яку, вони, як батьки-пенсіонери, та його сестри та брати зможуть провідувати (а.с.22-23).

Листом №02-26/92/2 від 29.05.2024 Новомиргородська міська рада Кіровоградської області,(як правонаступник Панчівської сільської ради, відмовила у надані дозволу на перепоховання останків померлого сина на підставі заяви його батьків (а.с.25-27).

Не погоджуючись із даними діями відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із даним позовом.

Предметом спору у даній справі є правомірність відмови суб`єкта владних повноважень надати дозвіл на перепоховання померлого.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

За змістом статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, врегулювання відносин, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлення гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання визначені Законом України «Про поховання та похоронну справу» від 10.07.2003 №1102-IV (далі - Закон №1102-IV).

Відповідно до статті 4 Закону №1102-IV передбачено, що діяльність у галузі поховання базується на таких основних принципах як, зокрема, поховання в установленому законодавством порядку з урахуванням волевиявлення померлого, вираженого при житті, а за його відсутності з врахуванням побажань родичів.

Статтею 1 вказаного Закону визначено, що поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб`єктів господарювання, спрямована на забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого, забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об`єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих (далі - померлих); надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності.

За змістом статті 6 Закону №1102-IV усі громадяни мають право на поховання їхнього тіла та волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті. Волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті може бути виражене, серед іншого у: побажанні бути похованим у певному місці, за певними звичаями, поруч з певними раніше померлими чи бути підданим кремації; дорученні виконати своє волевиявлення певній особі; іншому дорученні, що не суперечить законодавству.

Виконання волевиявлення громадян про належне ставлення до їхнього тіла після смерті в частині щодо кремації тіла, поховання в іншому населеному пункті здійснюється відповідно до закону. Дії щодо тіла померлого повинні здійснюватися в повній відповідності з волевиявленням померлого, якщо не виникли обставини, за яких виконання волевиявлення померлого неможливе (частина 3 статті 6 Закону №1102-IV).

Відповідно до ст. 11 Закону №1102-IV поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого.

В свою чергу, згідно із статтею 2 Закону №1102 під волевиявленням громадянина щодо ставлення до його тіла після смерті слід розуміти бажання, виражене в усній (у присутності свідків) або в письмовій формі, завіреній в установленому законодавством порядку.

Системний аналіз вказаних норм права дає підстави для висновків, що за життя кожна людина має право виявити власну волю про своє майбутнє поховання. У разі відсутності такого волевиявлення, похованням померлого займаються його близькі родичі.

Як встановлено судом, 14.02.2023 ОСОБА_4 призваний ІНФОРМАЦІЯ_5 на військову службу до в/ НОМЕР_3 (а.с.15).

20.09.2023 ОСОБА_4 загинув під час мінометного обстрілу на острові Козацький Бериславського району Херсонської області при виконанні обов`язків військової служби в зоні ведення бойових дій по відсічі збройної агресії російської федерації, що підтверджується сповіщенням сім`ї №6806 від 22.09.2023 (а.с.16), лікарським свідоцтвом про смерть №943 від 22.09.2023 (а.с.17).

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які свідчать, що ОСОБА_4 за свого життя виявляв волю щодо свого поховання.

Сповіщення сім`ї №6806 від 22.09.2023 про смерть ОСОБА_4 адресоване ОСОБА_3 за адресою їх спільного проживання: АДРЕСА_2 (а.с.16).

З довідки Новомиргородської міської ради Кіровоградської області №22 від 17.05.2024 (а.с. 46 зворот, 57) значиться, що поховання загиблого ОСОБА_4 здійснила його дружина ОСОБА_3 . Похований ОСОБА_4 на кладовищі в с. Панчеве по вул. Франка. Вказана обставина не заперечується і позивачами.

Процедура перепоховання останків померлих визначена статтею 21 Закону №1102-IV.

Зокрема, відповідно до частини першої вказаної статті визначено, що перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках за рішенням виконавчого органу сільської, селищної, міської ради на підставі письмового звернення особи, яка здійснила поховання, лікарського свідоцтва про смерть, дозволу виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради на поховання останків на іншому кладовищі. Перепоховання останків померлих може здійснюватися в інших випадках згідно із законодавством України (частина друга статті 21 Закону №1102-IV.

На виконання Закону №1102-IV Державним комітетом України з питань житлово-комунального господарства затверджено Порядок утримання кладовищ та інших місць поховань №193 від 19.11.2003 (далі - Порядок №193).

Пунктом 2.12 Порядку №193 встановлено, що перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках при наявності обґрунтованої причини. Для прийняття рішення щодо здійснення перепоховання останків померлого користувач місця поховання подає такі документи: заяву користувача з обґрунтуванням причин перепоховання; висновок місцевого закладу санепідемслужби про можливість ексгумації; лікарське свідоцтво про смерть; дозвіл виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради на поховання останків на іншому кладовищі. За результатами розгляду поданих документів виноситься рішення про перепоховання останків померлого на інше місце поховання чи, у разі відсутності підстав, видається користувачу обґрунтована письмова відмова.

З аналізу наведених правових норм випливає, що ініціатором питання щодо надання виконавчим органом відповідної сільської, селищної, міської ради дозволу на перепоховання останків померлого на іншому кладовищі, а в подальшому і прийняття і відповідного рішення, може виступати особа, яка здійснила поховання (користувач місця поховання). При цьому, перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках при наявності обґрунтованої причини.

Статтею 2 Закону №1102-IV визначено, що користувачем місця поховання (місця родинного поховання) є особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону.

Матеріали справи підтверджено, що поховання ОСОБА_4 здійснила його дружина, яка з огляду на положення ст. 2 Закону №1102-IV є користувачем місця поховання, і відповідно, може ініціювати перед виконавчим органом відповідної сільської, селищної, міської ради питання щодо перепоховання тіла свого чоловіка.

Натомість, ОСОБА_3 заперечує проти перепоховання останків померлого ОСОБА_4 про що свідчить її письмова заява від 22.05.2024, подана міському голові Новомиргородської міської ради (а.с.59-60).

Як вказувалося судом вище, відповідно до вимог чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках при наявності обґрунтованої причини.

Слід зазначити, що згадувані нормативні акти не містять переліку таких виняткових випадків. Таким чином, орган місцевого самоврядування при розгляді питання про перепоховання має надавати таку оцінку самостійно у кожному випадку індивідуально.

Із поданої до Панчівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області заяви від 07.05.2024 про надання дозволу на перепоховання випливає, що підставами, які обумовлюють необхідність перепоховання позивачами вказувалося бажання, щоб загиблий син спочивав там, де провів більшу частину свого життя, де його могила буде доглянута його батьками, яку вони та його сестри і брати зможуть провідати.

Аналогічні підстави для необхідності перепоховання ОСОБА_4 вказані позивачами і в поданому до суду адміністративному позові.

Суд враховує, що питання поховання/перепоховання загиблого сина є вельми чутливим для позивачів, як батьків, та пов`язане з їх тяжкими духовними переживаннями.

Разом з тим, при вирішенні даного спору, суд звертає увагу на те, що син позивачів разом з ОСОБА_3 створили окрему сім`ю. Під час перебування у шлюбі у них народився син ОСОБА_5 .

З червня 2020 року ОСОБА_4 проживав з дружиною ОСОБА_3 та сином за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджено відповідною довідкою органу місцевого самоврядування.

Дружина ОСОБА_3 здійснила поховання загиблого ОСОБА_4 та висловила можливість та бажання утримувати могилу загиблого в належному стані.

На даний момент могила загиблого сина позивачів розташована в безпечному місці, і для її відвідування не має жодних перешкод. Матеріали справи не містять доказів про те, що кладовище зазнало руйнації внаслідок війни чи стихійного лиха. Судом не встановлено, а сторонами не наведено жодних релігійних, традиційних або звичаєвих факторів, які б зумовлювали необхідність поховання загиблого у конкретному місці. Також слід зазначити, що поховання ОСОБА_4 на території с. Панчеве Кіровоградської області відбулося з відома його родичів, в тому числі, і позивачів.

З огляду на всі ці фактори, суд приходить висновку, що відсутні виняткові обставини для перепоховання ОСОБА_4 . Наявність інших випадків для перепоховання останків померлих відповідно до частини 2 статті 21 Закону №1102-IV позивачами також не доведена.

Суд відхиляє доводи представника відповідача про необхідність долучення до заяви про надання дозволу на перепоховання останків померлого висновку місцевого органу державної санепідемслужби про допустимість і умови перепоховання померлого, оскільки чинна на момент поданнями позивачами відповідної заяви редакція статті 21 Закону №1102-IV не передбачала надання такого висновку до письмової заяви про ініціативу перепоховання.

В свою чергу, відповідно до пункту 2.12 Порядку №193 надання висновку місцевого закладу санепідемслужби про можливість ексгумації необхідне на етапі подання документів для прийняття виконавчим органом відповідної сільської, селищної, міської ради кінцевого рішення про перепоховання останків померлого. Для надання виконавчим органом дозволу на поховання останків на іншому кладовищі (як документу, що передує прийняттю відповідного рішення) необхідність наявності висновку місцевого закладу санепідемслужби нормами Порядку №193 не передбачено.

Решта доводів та заперечень висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що за практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, №303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

За приписами ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На переконання суду відповідач не допустив бездіяльності або протиправних дій, оскільки отримана від позивачів заява від 07.05.2024 про надання дозволу на перепоховання була належним чином розглянута. Секретарем Новомиргородської міської ради Кіровоградської області позивачем надано відповідь про відсутність підстав для здійснення перепоховання тіла загиблого ОСОБА_4 .

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, залишаючи заяву позивачів про надання дозволу на перепоховання без задоволення, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Оскільки в позові відмовлено, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255, 262, 295 КАС України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення тексту повного судового рішення.

Позивач-1: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_5 ).

Позивач-2: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_6 ).

Відповідач: Новомиргородська міська рада Кіровоградської області (26034, Кіровоградська область, Новоукраїнський район, місто Новомиргород, вулиця Соборності, будинок 227/7; )

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_7 ).

Суддя Н.В. Стецик