Справа № 160/16441/24
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в особа представника ОСОБА_2 до відповідача-1: військової частини НОМЕР_1 , відповідача-2: Генерального штабу Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
25.06.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 в особа представника ОСОБА_2 до відповідача-1: військової частини НОМЕР_1 , відповідача-2: Генерального штабу Збройних Сил України, в якій представник позивача просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо надання старшому солдату в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 відповідей про результати розгляду всіх питань, поставлених у колективній заяві від 12.02.2024 року та у колективній заяві від 06.06.2024 року, у тому числі - про прийняті рішення та вжиті заходи щодо їх;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 надати солдату в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 відповіді про результати розгляду всіх питань, поставлених у колективній заяві від 12.02.2024 року та у колективній заяві від 06.06.2024 року та у тому числі - про прийняті рішення та вжиті заходи щодо їх виконання;
- визнати протиправною бездіяльність Генерального штабу Збройних Сил України не надання солдату в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 відповідей про результати розгляду всіх питань, поставлених у колективній заяві від 12.02.2024 року та у колективній заяві від 06.06.2024 року, у тому числі - про прийняті рішення та вжиті заходи щодо їх виконання;
- зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України надати солдату в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 відповіді про результати розгляду всіх питань, поставлених у колективній заяві від 12.02.2024 року та у колективній заяві від 06.06.2024 року, у тому числі - про прийняті рішення та вжиті заходи щодо їх виконання;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 та з Генерального штабу Збройних Сил України судові витрати ОСОБА_1 на правничу допомогу.
В обґрунтування позову заначено щодо протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо надання старшому солдату в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 відповідей про результати розгляду всіх питань, поставлених у колективній заяві від 12.02.2024 року та у колективній заяві від 06.06.2024 року, у тому числі - про прийняті рішення та вжиті заходи щодо їх та протиправної бездіяльності Генерального штабу Збройних Сил України не надання солдату в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 відповідей про результати розгляду всіх питань, поставлених у колективній заяві від 12.02.2024 року та у колективній заяві від 06.06.2024 року, у тому числі - про прийняті рішення та вжиті заходи щодо їх виконання.
Також, до означеної відповіді на відзив представником позивача було долучено клопотання про перевірку повноважень представника відповідача. В даному клопотанні представником позивача зазначено наступне. На електронну адресу представника позивача 26.07.2024року надійшов електронний документ під назвою «відзив в/ч НОМЕР_1 », поданий особою « ОСОБА_20 » як представником відповідача за довіреністю. Проте представник позивача має зауважити, що долучений вказаною особою до відзиву додаток із наданою йому назвою «довіреність» по суті не є документом, оскільки не містить одних необхідних реквізитів дати видання, підпису уповноваженої особи та відбитку печатки юридичної особи публічного права, де займає керівну посаду особа, яка видає довіреність. Крім того, в тексті цього «документу» міститься вказівка на те, що він начебто був виданий на підставі наказу без реєстраційного номера від 15.02.2024 року. Однак особою « ОСОБА_20 » не додано суду ані самого цього наказу, ані витягу з нього. При цьому представнику має бути відомо, що копія наказу має бути засвідчена організації діловодства в Збройних Силах України», затверджена наказом Генерального штабу ЗСУ №124 від 07.04.2017р. (далі-
Слід зазначити, що 29.07.2024 року від представника позивача ОСОБА_2 до суду надійшло аналогічне за змістом клопотання про перевірку повноважень представника відповідача військової частини НОМЕР_1 , яке вже було долучено представником позивача до відповіді на відзив.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.06.2024 року, зазначена вище справа була розподілена та 26.06.2024 року передана судді ОСОБА_22 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.07.2024 року вказану позовну заяву було залишено без руху через невідповідність вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України.
У встановлений ухвалою суду від 01.07.2024 року строк позивач усунув недоліки адміністративного позову.
В період з 05.08.2024 року по 06.09.2024 року суддя Прудник С.В. перебував у щорічній основній відпустці.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.04.2022 №27 призначено тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 майора ОСОБА_12 , провідного інженера групи контролю якості 227 військового представництва Міністерства оборони України. Старшому лейтенанту ОСОБА_23 наказано повернутись до виконання службових обов`язків заступника командира військової частини НОМЕР_2 .
ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 звернулись до начальника Генерального штабу Збройних сил України з запитом від 23.10.2023 року, в якому просили надати інформацію, чи надходили від РУ СТрО Схід дані про видачу, реєстрацію наказу №27 від 17.04.2022 року командира в/ч НОМЕР_1 про призначення провідного інженера ВП №227 МО майора Акуліча на посаду т.в.о командира в/ч НОМЕР_2 .
У зверненні заявники просили також роз`яснити, які саме посадові особи в/ч НОМЕР_2 та в/ч НОМЕР_1 мають нести відповідальність за невидачу їм військових квитків в період з 01.03.2022 року по 04.06.2022 року, а також по сьогодні, відповідальність за не розгляд їх рапортів про переміщення з в/ч НОМЕР_2 до в/ч НОМЕР_8 та за їх переслідування, як свідків розвантаження у квітні 2022 року більше ніж 300 автоматів та гранатометів, щодо яких в Генштаб СТрО подано відомості про списання через втрату в бою.
Листом від 11.11.2023 року №3/5616 військова частина НОМЕР_1 , на колективне звернення від 23.10.2023р. громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , яке надійшло з Командування сил територіальної оборони Збройних Сил України, повідомило заявників про наступне:
1. з приводу надходження від РУ СТрО Схід до Генерального штабу Збройних Сил України даних про видачу, реєстрацію наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 27 від 17.04.2022р. у військової частини НОМЕР_1 дана інформація відсутня;
2. з приводу невидачі військових квитків обов`язку щодо оформлення військового квитка військовослужбовцю військовою частиною законодавство України не містить;
3. з приводу не розгляду рапортів на переміщення з військової частини НОМЕР_2 до військової частини НОМЕР_8 подання клопотань вищому командуванню про переміщення військовослужбовця, який не перебуває в частині, самовільно залишивши її, за рапортом який направлений поштовим зв`язком, без письмового погодження та рекомендації безпосереднього командира не передбачено законодавством України;
4. з приводу переслідування, як свідків розвантаження у квітні 2022 року більше ніж 200 автоматів та гранатометів, щодо яких подано відомості про списання через втрату у бою звернення не містить достатньої для перевірки інформації та доказів щоб доводили переслідування посадовими особами військової частини. Також зазначено, що оскільки заявники перебувають без поважних причин поза межами військової частини, з приводу переслідування в кожному окремому випадку слід звертатися до правоохоронних органів.
12.02.2024 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 звернулися до начальнику Генерального штабу ЗСУ генерал-майору ОСОБА_25 із заявою в якій зазначили, що до цього часу командувачем Сил ТРО не було розглянуто їх звернення від 23.10.2023р. та відповіді по суті РУ СТрО Схід також не надходило. Заявники також повторно наголосили про те, що з 01.03.2022 року їм не видано військових квитків із відповідними відмітками про зарахування до списків особового складу, командиром в/ч НОМЕР_2 майором ОСОБА_12 , вищестоящим командиром в/ч НОМЕР_1 полковником ОСОБА_14 , командиром в/ч НОМЕР_9 (РУ СТрО ІНФОРМАЦІЯ_4 ) не розглянуто рапортів про переміщення до НОМЕР_8 (57 ОМБр). До сьогодні командування в/ч НОМЕР_1 продовжує стверджувати, що командиром в/ч НОМЕР_1 полковником ОСОБА_14 офіційно видавався наказ №27 від 17.04.2022 року про призначення майора ОСОБА_12 на посаду ТВО командира в/ч НОМЕР_2 , у зв`язку з яким він став їх командиром, чиї накази заявники повинні були виконувати. Самостійно вдалося отримати відомості про відсутність реєстрації цього наказу в Книзі обліку наказів та директив в/ч НОМЕР_1 , акт приймання передачі посади за підписами перебуваючого станом на 17.04.2022 року на посаді ТВО командира в/ч НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_23 , підписом майора ОСОБА_12 , підписом представника старшого командира в/ч НОМЕР_1 , ані про реєстрацію наказу командира в/ч НОМЕР_2 м-ра ОСОБА_12 від 17.04.2022 року про свій вступ на посаду, як це передбачено ст.ст.61, 62 СВС і п.п. 2.9.1.10, 2.9.1.21 Інструкції №124 МО України.
Також в заяві зазначено, що в період з 01.03.2022 року по 04.06.2022 року майором ОСОБА_12 в статусі командира в/ч НОМЕР_2 видавались та підписувались накази, спрямовані на переслідування і фізичне знищення як свідків вчиненої ним крадіжки значної кількості зброї, зокрема заявників посилали на перший рубіж оборони в/ч НОМЕР_2 із господарськими лопатами без зброї, яку попередньо від дав наказ вилучити.
06.06.2024 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 втретє звернулися до начальнику Генерального штабу ЗСУ генерал-майору ОСОБА_25 із заявою в якій зазначили, що що до цього часу командувачем Сил ТРО не було розглянуто їх звернення від 23.10.2023р. та відповіді по суті РУ СТрО Схід також не надходило. Заявники також повторно наголосили про те, що з 01.03.2022 року їм не видано військових квитків із відповідними відмітками про зарахування до списків особового складу, командиром в/ч НОМЕР_2 майором ОСОБА_12 , вищестоящим командиром в/ч НОМЕР_1 полковником ОСОБА_14 , командиром в/ч НОМЕР_9 (РУ СТрО ІНФОРМАЦІЯ_4 ) не розглянуто рапортів про переміщення до НОМЕР_8 (57 ОМБр). До сьогодні командування в/ч НОМЕР_1 продовжує стверджувати, що командиром в/ч НОМЕР_1 полковником ОСОБА_14 офіційно видавався наказ №27 від 17.04.2022 року про призначення майора ОСОБА_12 на посаду ТВО командира в/ч НОМЕР_2 , у зв`язку з яким він став їх командиром, чиї накази заявники повинні були виконувати. Самостійно вдалося отримати відомості про відсутність реєстрації цього наказу в Книзі обліку наказів та директив в/ч НОМЕР_1 , акт приймання передачі посади за підписами перебуваючого станом на 17.04.2022 року на посаді ТВО командира в/ч НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_23 , підписом майора ОСОБА_12 , підписом представника старшого командира в/ч НОМЕР_1 , ані про реєстрацію наказу командира в/ч НОМЕР_2 м-ра ОСОБА_12 від 17.04.2022 року про свій вступ на посаду, як це передбачено ст.ст.61, 62 СВС і п.п. 2.9.1.10, 2.9.1.21 Інструкції №124 МО України.
Також в заяві зазначено, що в період з 01.03.2022 року по 04.06.2022 року майором ОСОБА_12 в статусі командира в/ч НОМЕР_2 видавались та підписувались накази, спрямовані на переслідування і фізичне знищення як свідків вчиненої ним крадіжки значної кількості зброї, зокрема заявників посилали на перший рубіж оборони в/ч НОМЕР_2 із господарськими лопатами без зброї, яку попередньо від дав наказ вилучити.
Листом від 14.07.2024 року за №1665/ВихЗВГ/775 ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 повідомлено наступне. Ваше колективне звернення від 06.06.2024 року до Генерального штабу Збройних Сил України, в порядку передбаченому статтею 7 Закону України «Про звернення громадян», передане на розгляд військової частини НОМЕР_1 , якій підпорядкована військова частина НОМЕР_10 . По суті звернення повідомляю наступне. Інструкція з організації обліку особового складу Збройних Сил України, що затверджена наказом Міністерства оборони України 26.05.2014 № 333, яка діяла на момент видання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.04.2022, не передбачала вимог щодо погодження з вищим командуванням або їх повідомлення про прийняття наказів по стройовій частині, якими, відповідно до приписів пунктів 121, 145, 146, підпункту 4-1 пункту 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, командир військової частини призначає військовослужбовців, які прибувають з інших військових частин у відрядження та перебувають у його розпорядженні, на вакантні посади для тимчасового виконання обов`язків. Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, не розглядаються. Ураховуючи що по суті інших питань викладених у вашому зверненні від 06.06.2024 вам вже була надана відповідь командира військової частини НОМЕР_1 листом від 11.11.2023 №3/5616 на ваше колективне звернення від 23.10.2023, повторний розгляд звернення та надання відповіді щодо цих питань не здійснюється.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідачів та з вимогами вчинити певні дії, позивач звернувся із вказаною позовною заявою до суду.
Надаючи оцінку спірним відносинам, суд виходить з того, що відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією в межах і відповідно до законів України.
Вирішуючи спір суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Законом України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII Про інформацію закріплено право кожного на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (стаття 5 Закону № 2657-XII).
Відповідно до статті 20 Закону № 2657-XII за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.
Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Згідно зі статтею 21 вказаного Закону інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом України Про доступ до публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає цей Закон.
Відповідно до статті 1 Закону України Про доступ до публічної інформації №2939-VІ від 13.01.2011 року публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно до частини 2 статті 6 Закону України, обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Згідно до частин 1, 2 статті 13 вказаного Закону України розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:
1) суб`єкти владних повноважень органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;
5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.
До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють:
1) інформацією про стан довкілля;
2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;
3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян;
4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).
Відповідно до частин 1-4 статті 22 Закону України Про доступ до публічної інформації розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини 2 статті 6 Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною 5 статті 19 цього Закону.
Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 14 Закону України розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Згідно до частин 1, 4 статті 20 Закону України Про доступ до публічної інформації розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до частин 1, 2 статті 23 Закону №2939-VI рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Запитувач, зокрема, має право оскаржити надання недостовірної або неповної інформації.
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України «Про звернення громадян» (далі Закон № 393/96-ВР). Цей Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
У відповідності до приписів статті 1 Закону № 393/96-ВР, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Військовослужбовці, працівники органів внутрішніх справ і державної безпеки, а також особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України мають право подавати звернення, які не стосуються їх службової діяльності.
Частиною першою статті 5 Закону № 393/96-ВР передбачено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Відповідно до статті 8 5Закону № 393/96-ВР визначено що повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, не розглядаються.
Однак, ураховуючи що 08.07.2024 до військової частини НОМЕР_1 надійшло розпорядження військової частини НОМЕР_3 про надання відповіді на колективне звернення від 06.06.2024, військовою частиною НОМЕР_1 було надано відповідь від 14.07.2024, яку було надіслано, в тому числі, й на адресу позивача.
Відповідно до статті 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Так, аналізуючи приписи Закону № 393/96-ВР, суд зазначає, що надіслані за належністю звернення відповідному органу військового управління, мав на меті забезпечити заявнику об`єктивний та всебічний розгляд його заяви.
Запитувана позивачем інформація за своєю природою є правовою інформацією, оскільки позивач в своєму запиті фактично просив надати роз`яснення та консультації з правових питань, а саме - з питання проходження військової служби громадянами України із посиланням на відповідні положення законодавства, що, в свою чергу, підпадає під дію Закону України «Про безоплатну правову допомогу».
Пунктом 14 Розділу ІІ «Первинний розгляд та облік звернень громадян» Інструкції №735 визначено, що щодо кожного звернення не пізніше ніж у п`ятиденний термін має бути прийняте одне з таких рішень: прийняти до провадження; передати на вирішення до іншого органу військового управління; надіслати за належністю до іншого центрального органу виконавчої влади, якщо питання, порушені у зверненні, не входять до компетенції органів військового управління, військової частини, про що одночасно повідомляється заявнику; залишити без розгляду за наявності підстав, визначених у статті 8 Закону України «Про звернення громадян».
Статтею 3 Закону України Про збройні Сили України, визначено загальну структуру Збройних Сил України. Так, Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України; Командування об`єднаних сил Збройних Сил України; види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; окремі роди сил Збройних Сил України - Сили спеціальних операцій, Сили територіальної оборони, Сили логістики, Сили підтримки, Медичні сили; окремі роди військ Збройних Сил України - Десантно-штурмові війська, Війська зв`язку та кібербезпеки; органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.
Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.
Згідно пунктів 9 та 32 Переліку органів військового управління, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 20.05.2016 №270 (у редакції наказу МОУ від 21.10.2020 № 385), Командування Сухопутних військ Збройних Сил України та Командування Сил територіальної оборони Збройних Сил України зазначено органами військового управління.
А відтак, твердження (посилання) позивача про обов`язок відповідача-2 повідомити в термін не більше п`яти днів про переслане ним за належністю відповідному органу військового управління звернення позивача від 12.02.2024 та 06.06.2024 є абсолютно помилковими, оскільки по факту згадані звернення в ході вжиття заходів з реагування на них відповідачем-2 не виходили за межі організаційної структури Збройних Сил України, що повністю узгоджується з вимогами пункту 14 розділу ІІ Інструкції № 735, у відповідності до якого відповідачем-2 було прийняте одне з таких рішень: Передано на вирішення до іншого органу військового управління, з одночасним дорученням опрацювати та надати відповідь позивачу встановленим порядком у визначений термін.
При цьому, при прийнятті відповідачем-2 зазначеного вище рішення вимоги Інструкції №735 не зобов`язували інформувати (повідомляти) позивача про таке пересилання його звернення.
Пунктом 2 Розділу ІІ «Первинний розгляд та облік звернень громадян» Інструкції №735 передбачено, що письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця. Первинний розгляд письмових звернень громадян проводиться керівниками органів військового управління або їх заступниками відповідно до їх повноважень.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства.
Так, вимоги, з якими позивач звернувся до відповідача-2 у запиті від 23.10.2023 та заяві від 12.02.2024, відносились до сфери повноважень та компетенції відповідача-1.
Відтак протиправної бездіяльності з боку відповідача-2 щодо забезпечення розгляду (направлення за належністю) поданих позивачем запиту та заяви немає.
Заява громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 від 12.02.2024 взагалі не містить прохальної частини щодо надання якоїсь інформації. Містить лише повідомлення про ненадання їм інформації за запитом від 23.10.2023, при цьому питання що стосується наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.04.2022 вже викладається в іншому викладі.
У зверненні від 06.06.2024 позивач також не ставить нових запитань, а лише просить надати відповідь на ті самі питання, що були поставлені у колективному запиті від 23.10.2023, акцентує увагу, що звертається з одного ж і того питання «Втретє». Але, оскільки у зверненні від 12.02.2024 відсутня прохальна частина звернення, у зверненні від 06.06.2024 питання поставлені ті самі що й у зверненні від 23.10.2023, на яке військова частина НОМЕР_1 вже надала відповідь у листі від 11.11.2023 № 3/5616, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідачів та зобов`язання вчинити певні дії є безпідставними.
Враховуючи, що відповідачем-2 у визначений термін та з дотриманням приписів статті 7 Закону №393/96-ВР, було переслано за належністю відповідному органу (КСТрО) для подальшого розгляду запит (звернення) позивача від 23.10.2023 та беручі до уваги надання відповіді на нього безпосередньо позивачу (лист військової частини НОМЕР_1 від 11.11.2023 Вих. №3/5616) відсутні будь-які підстави для задоволення позовних вимог.
Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про Збройні Сили України», Збройні Сили України це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, відповідно до абзацу третього частини першої та частини другої статті 3 цього Закону, Сили територіальної оборони входять до структури Збройних Сил України та організаційно є органом військового управління, а відтак, не є центральним органом виконавчої влади. Таким чином, твердження позивача про неповідомлення, щодо результатів розгляду його звернення у п`ятиденний термін, є безпідставними.
Слід зазначити, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 57 Кодексу адміністративного судочинства України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
У справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.
Згідно з частиною першою статті 59 КАС України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.
Частиною сьомою статті 59 КАС України передбачено, що у разі подання представником заяви по суті справи в електронній формі він може додати до неї довіреність або ордер в електронній формі, підписані електронним підписом відповідно до Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положень, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Правові основи функціонування автоматизованої системи документообігу суду (далі - АСДС) визначені в Положенні про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженому рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30 (далі - Положення).
Наказом ДСА України № 628 від 22 грудня 2018 року «Про проведення тестування підсистеми «Електронний суд» у місцевих та апеляційних судах» вирішено запровадити тестовий режим експлуатації підсистеми «Електронний суд» у всіх місцевих та апеляційних судах України (пілотних судах).
Пунктом 1 наказу ДСА України № 247 від 1 червня 2020 року «Про запровадження в дослідну експлуатацію підсистем «Електронний суд» та «Електронний кабінет» (далі - Наказ №247) вирішено запровадити з 1 червня 2020 року в дослідну експлуатацію підсистеми «Електронний суд» та «Електронний кабінет» (далі - Підсистеми) у всіх місцевих, апеляційних судах України (крім Київського апеляційного суду) та Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, та з 1 липня 2020 року - в Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду (далі пілотні суди).
Пунктом 2 Наказу № 247 визначено, що пілотним судам у ході проведення дослідної експлуатації Підсистем керуватися вимогами, визначеними в Положенні про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженому рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30 (із змінами), у частині функціонування Підсистем.
Отже, з 22 грудня 2018 року отримані всіма місцевими та апеляційними адміністративними судами заяви та інші процесуальні документи через підсистему «Електронний суд» мають реєструватися та розглядатися в установленому цими нормативно-правовими актами порядку.
Відповідно до пунктів 1, 2 Розділу ХІ «Підсистема електронного суду» Положення про АСДС (в редакції рішення Ради суддів України №17) з 22 грудня 2018 року у всіх місцевих та апеляційних судах обмін електронними документами між судом, фізичними особами та учасниками судового процесу забезпечується засобами підсистеми «Електронний суд». Учасники судового процесу за допомогою зареєстрованого Електронного кабінету можуть надсилати копії електронних документів іншим учасникам судової справи, крім випадків, коли інший учасник не має зареєстрованого електронного кабінету, подавати позовні заяви та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, а також отримувати судові рішення та інші електронні документи.
Відповідно до пунктів 9-11 розділу XI «Підсистема електронного суду» Положення про АСДС, в редакції рішення РСУ №17, шляхом формування, підписання та направлення до підсистеми електронного доручення, встановленої адміністратором форми (з правом передоручення або без такого права), особа, що зареєструвала електронний кабінет, може уповноважити представника (іншу фізичну особу, що має зареєстрований електронний кабінет) на подання документів від свого імені або від імені довірителя по судовій справі, судовому провадженню або зверненню.
Електронні доручення, що підтверджують повноваження підписанта автоматично додаються підсистемою до кожного документу, ним відправленого. Шляхом формування, підписання та направлення до підсистеми електронного доручення, встановленої адміністратором форми (з правом передоручення або без такого права), особа, що зареєструвала електронний кабінет в межах отриманих повноважень може надати іншій фізичній особі доступ до документів по судовій справі, судовому провадженню або зверненню.
Шляхом формування, підписання та направлення до підсистеми електронного повідомлення, встановленої адміністратором форми, автор доручення може його скасувати.
Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що електронне доручення, яке можливо надати за допомогою підсистеми «Електронний суд», видається за наявності у відповідної особи довірителя та його представника особистих електронних кабінетів у підсистемі «Електронний суд», що передбачає наявність у таких осіб електронного цифрового підпису. Електронне доручення видається лише за умови його підписання електронним ключем довірителем за допомогою алгоритмів, визначених у підсистемі «Електронний суд». Надалі таке електронне доручення автоматично додається до позовної заяви, яка подана представником від імені довірителя через підсистему «Електронний суд», при цьому у користувачів відсутня можливість будь-яким чином впливати на зміст та вигляд такого електронного доручення, тобто воно формується підсистемою «Електронний суд» самостійно, відповідно до обраного обсягу повноважень представника (постанова Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №486/259/21).
У постанові від 30 червня 2021 року у справі №380/830/21 Верховний Суд зазначав, що особливості подання до суду довіреності для цілей підтвердження повноважень представника у разі звернення до суду в електронній формі встановлені у частині сьомій статті 59 КАС України та пункті 9 Положення про АСДС, зі змісту яких випливає, що учасник справи може уповноважити представника на подання документів від свого імені шляхом формування, підписання та направлення до підсистеми «Електронний суд» електронного доручення за формою, установленою адміністратором системи, примірник якого додається підсистемою до кожного відправленого (підписаного) представником документу автоматично.
Довіреність, видана із дотриманням зазначених правил, як електронний документ не вимагає будь-якого засвідчення і є належним документом, що підтверджує повноваження представника у суді. При цьому, у випадку звернення до суду через підсистему «Електронний суд» суди мають перевіряти відповідність вчиненої представником дії наданому представнику обсягу повноважень, визначеному в електронному дорученні.
До відзиву на позовну заяву, поданої представником відповідача-1 Пристромко Максимом через підсистему «Електронний суд» була додана електронна довіреність від 15.02.2024 року від імені ОСОБА_27 (РНКОПП НОМЕР_11 ), на підставі витягу з наказу від 15.02.2024 р., що військова частина НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_12 ) уповноважує, в порядку передоркчення ОСОБА_3 (РНКОПП НОМЕР_13 ) представляти інтереси військової частини НОМЕР_1 в судах України (в тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях) з усіма правами, які надано законом стороні по справі, в тому числі з правом підписувати, подавати, доповнювати позовні заяви та інші передбачені законом процесуальні документи.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) полковника ОСОБА_28 від 06.11.2023 року №315-СТ - 1. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_14 (по особовому складу) від 01.11.2023 року №423 прибув та приступив до виконання службових обов`язків команди ра військової частини НОМЕР_1 . Зарахувати на продовольче забезпечення з 06.11.2023 року. Підстава: витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_14 (по особовому складу) від 01.11.2023 року №423.
Додана до відзиву на позовну заяву довіреність сформована в системі «Електронний суд» та підписана електронним цифровим підписом представником відповідача-1.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 червня 2023 року у справі № 340/807/21, у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 619/1908/23.
Крім того, довіреність, видана із дотриманням зазначених правил, як електронний документ, не вимагає будь-якого засвідчення і є належним документом, що підтверджує повноваження представника у суді.
Крім того, 09.09.2024 року від представника відповідача-1 ОСОБА_3 до суду надійшов витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) полковника ОСОБА_28 від 06.11.2023 року №315-СТ; витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_14 (по особовому складу) від 01.11.2023 року №423 щодо призначення полковника ОСОБА_27 командиром військової частини НОМЕР_1 ; витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройвій частині) від 16.03.2022 року №37 щодо зарахування в списки військової частини НОМЕР_1 та призначення старшого лейтенанта запасу ОСОБА_3 юрисконсультом юридичної служби, ВОС 8503003, шпк «старший лейтенант юстиції».
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що клопотання представника позивача ОСОБА_2 про перевірку повноважень представника відповідача не підлягає до задоволення.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
В силу положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Ухвалюючи це судове рішення, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п. 41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За приписами частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. На думку суду, в даній справі, відповідачем доведено правомірності своїх дій у спірних правовідносинах.
Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За наслідком здійснення аналізу оскаржуваної бездіяльності на відповідність наведеним вище критеріям, не виходячи за межі заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, з мотивів та обґрунтування наведених судом вище.
Відповідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в особа представника ОСОБА_2 до відповідача-1: військової частини НОМЕР_1 , відповідача-2: Генерального штабу Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Судові витрати стягненню не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник