Справа № 520/3834/23
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2024-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 вересня 2024 року

м. Київ

справа №520/3834/23

адміністративне провадження № К/990/32988/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,

суддів Загороднюка А.Г., Прокопенка О.Б.,

перевіривши касаційну скаргу Харківської обласної прокуратури на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2024, постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 14.06.204 та додаткову постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2024

у справі №520/3834/23 за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури про стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської обласної прокуратури, в якому просив стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь позивача вихідну допомогу при звільненні в розмірі 8063, 27 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 48379, 62 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2024 позов задоволено частково. Стягнуто з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі 8063, 27 грн. У задоволенні інших вимог відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Харківської обласної прокуратури на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким стягнуто з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.10.2021 по 20.01.2023 року у розмірі 54 400, 78 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Додатковою постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2024 заяву представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат зі сплати судового збору задоволено частково. Прийнято додаткову постанову, якою змінено розподіл судових витрат, проведений Харківським окружним адміністративним судом у рішенні від 14.02.2024. Стягнуто з Харківської обласної прокуратури на користь позивача судовий збір у сумі 1073, 60 грн. та сплачений за подачу апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1 610, 40 грн.

26.08.2024 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Харківської обласної прокуратури на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2024, постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 14.06.204 та додаткову постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2024 у справі №520/3834/23.

Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України касаційна за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують приписи статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України касаційна.

Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України касаційна учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України касаційна суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Предметом спору у цій справі є право позивача на виплату вихідної допомоги при звільненні та право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Задовольняючи адміністративний позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача вихідну допомогу при звільненні, суди попередніх інстанцій, застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховного суду від 12.08.2021 у справі № 420/4554/20, від 15.04.2021 у справі № 440/3166/20, від 23.12.2020 у справі № 560/3971/19, від 21.01.2021 у справі № 260/1890/19 дійшли висновку, що на час звільнення з посади прокурора позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України.

Разом з тим, Суд зазначає, що у постановах Верховного Суду від 22.08.2023 у справі № 420/25920/21, від 26.10.2023 у справі № 480/12359/21 викладалися висновки щодо застосування статті 44 Кодексу законів про працю України у правовідносинах щодо звільнення прокурора на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», а саме рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Так, у справах № 420/25920/21 та № 480/12359/21 Верховний Суд зробив висновок, що пункт 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» і пункт 2 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України передбачають однакові за своїм змістом підстави звільнення - невідповідність займаній посаді, що свідчить про застосовність приписів статті 44 Кодексу законів про працю України до правовідносин щодо виплати вихідної допомоги прокурору звільненому у зв`язку із рішенням кадрової комісії про неуспішне проходження ним атестації. Крім того, Верховним Судом зауважено, що зміни, внесені до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» Законом № 1554-IX від 15.06.2021, виключили з пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» вказівку, що звільнення відбувається «на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»». Проте така зміна нормативного акту в частині виключення посилання на правову підставу звільнення не змінила її фактичної підстави, якою є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Скаржник у касаційній скарзі висловлює незгоду із застосуванням судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України, проте жодним чином не обґрунтовує підстави касаційного оскарження судових рішень, визначені процесуальним законом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не виплатив позивачу належну вихідну допомогу при звільнені, для відповідача настає відповідальність, яка передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи правової позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 24.10.2011 у справі № 6-39цс11, від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15, а також постановах Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 524/1714/16-а, від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, судом апеляційної інстанції під час розгляду справи взято до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Разом з тим, у тексті касаційної скарги заявник вказує, що підставою касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції у справі № 520/3834/23 в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, скаржник зазначає про неврахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, Верховного Суду України, викладені у постанові від 24.10.2011 у справі № 6-39цс11, а також постанову Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 524/1714/16-а, висновки Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 та не застосував принцип співмірності з урахуванням таких обставин, як розмір вихідної допомоги та суми середнього заробітку за час затримки її виплати, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.

Водночас, наведені доводи скаржника є необґрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до наведених скаржником висновків Верховного Суду щодо застосування приписів статті 117 Кодексу законів про працю України.

Ураховуючи наявність правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 22.08.2023 у справі № 420/25920/21, від 26.10.2023 у справі № 480/12359/21, та усталеної правової позиції щодо застосування статей 40, 44 Кодексу законів про працю України, підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», а також висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 247, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Харківської обласної прокуратури на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2024, постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 14.06.204 та додаткову постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2024 у справі №520/3834/23 за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури про стягнення коштів.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала у спосіб її надсилання до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко

А.Г. Загороднюк

О.Б. Прокопенко,

Судді Верховного Суду