Справа № 260/1382/24
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2024-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

17 вересня 2024 року м. Ужгород№ 260/1382/24
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить: 1) визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно не проведення нарахування та виплати і несвоєчасного остаточного розрахунку на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби ОСОБА_1 ; 2) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно та середній заробіток за весь час затримки за період з 16.04.2023 по день здійснення фактичного розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , з якої його було звільнено в березні 2023 року. Однак при звільненні з військової служби повного розрахунку з ним проведено не було, зокрема: не було виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. З огляду на що, враховуючи положення ст. 117 Кодексу законів про працю України, вважає, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити йому також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.04.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог, що стосуються виплати грошової компенсації за неотримане речове майно залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Вказана ухвала була оскаржена позивачем в апеляційному порядку.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 травня 2024 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням за результатами перегляду ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.04.2024 в адміністративній справі №260/1382/24 в апеляційному порядку.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2024 року апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.04.2024 була залишена без задоволення, а ухвала - без змін.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2024 року провадження у даній адміністративній справі було поновлено.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року відповідачу, серед іншого, надано строк для подання до суду відзиву на позов та повідомлено про наслідки неподання такого, передбачені ч. 4 ст. 159 КАС України.

Вказана ухвала суду скеровано до особистого електронного кабінету Військової частини НОМЕР_1 в підсистемі «Електронний суд» 18 березня 2024 року, що підтверджується довідкою, складеною відповідальним працівником Закарпатського окружного адміністративного суду.

Незважаючи на зазначене, відповідач своїм право на подання відзиву не скористався, з клопотання про продовження процесуальних строків для подання такого до суду не звертався.

Розглянувши подані позивачем документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) проходив службу у Збройних Силах України, в тому числі у Військовій частині НОМЕР_1 у період з 17 лютого 2023 року по 15 квітня 2023 року.

Наказом Військової частини НОМЕР_1 від 15.04.2023 року №111 військовослужбовця контрактної служби штаб-сержанта ОСОБА_1 , командира взводу забезпечення самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , звільненого з військової служби у запас наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 31.03.2023 №28-РС, з 15 квітня 2023 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

17 серпня 2023 року ОСОБА_1 подав до Військової частини НОМЕР_1 заяву, в якій, серед іншого, просив нарахувати йому грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна, відповідно до норм забезпечення.

За результатами розгляду зазначеної заяви листом №501/25/1845 від 12.09.2023 Військова частина НОМЕР_1 повідомила заявника, що підстав для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно немає.

Вважаючи протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 стосовно не проведення остаточного розрахунку на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби, зокрема, не виплати грошової компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду. Окрім того, позивач просить стягнути на його користь компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні у вигляду передбаченого нормами ст. 117 Кодексу законів про працю України середнього заробітку.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.04.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог, що стосуються виплати грошової компенсації за неотримане речове майно залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Отже, позов в частині зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні розглядається судом з врахуванням залишення без розгляду позову в частині позовних вимог, що стосуються виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Слід зазначити, що ні Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ані іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17 та від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексом законів про працю (далі КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Нормами ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідальність роботодавця за час затримки розрахунку при звільненій працівника визначена, зокрема нормами ст. 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Так, вказаною статтею (у редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Отже, необхідною умовою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, є наявність факту порушення роботодавцем прав працівника на своєчасне одержання заробітної плати при звільненні. В свою чергу за відсутності протиправних дій роботодавця (в тому числі встановлених судом за результатами розгляду відповідної судової справи) така компенсація не сплачується.

Судом встановлено, що в спірних правовідносинах між ОСОБА_1 та Військовою частиною НОМЕР_1 виник спір про розміри належних йому при звільненні сум, а саме: не виплати при звільненні грошової компенсації за неотримане речове майно. Поряд з цим, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 з таким позовом до Військової частини НОМЕР_1 звернувся поза межами встановленого процесуального строку, позовна заява була залишена судом без розгляду.

Таким чином, станом на день розгляду даної адміністративної справи в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, відсутній факт порушення Військовою частиною НОМЕР_1 прав ОСОБА_1 на своєчасне одержання при звільненні грошової компенсації за неотримане речове майно.

Стосовно наявності порушення прав на своєчасне одержання заробітної плати при звільненні щодо інших виплат, на які позивач мав право під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 , ОСОБА_1 не заявляє.

З огляду на викладене за відсутності передбачених ст. 117 КЗпП України підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнення, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Питання розподілу судових витрат судом не вирішується у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог, що стосуються зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки за період з 16.04.2023 по день здійснення фактичного розрахунку, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін