Справа № 380/10648/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/10648/21 пров. № А/857/9600/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Скрутень Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року (суддя Сидор Н.Т., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м.Львів, дата складання повного тексту не зазначено),

в адміністративній справі №380/10648/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора,

про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

встановив:

У липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Офісу Генерального прокурора, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 у справі №813/7874/14 в сумі 350346,00 грн..

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.10.2021 адміністративний позов задоволено повністю. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 350346 гри 00 коп..

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2022 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - задоволено частково. Скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у справі №380/10648/21 та позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 124567 грн 50 коп. з нарахуванням, утриманням та перерахуванням у відповідні бюджети/фонди передбачених законодавством податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Постановою Верховного Суду від 21.02.2023 постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2022 року - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.05.2023 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у справі №380/10648/21 - без змін.

Постановою Верховного Суду від 26.10.2023 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора - задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 травня 2023 року - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.03.2024 позов задоволено частково. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 у справі №813/7874/14 в сумі 196816 гривень 62 копійки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1968 гривень 27 копійок.

З рішенням суду першої інстанції від 12.03.2024 не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що при розгляді даної адміністративної справи судом не правильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі матеріальний закон пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском незаконно звільненого до роботи. При цьому, суд також має встановити вину роботодавця у не виданні наказу про поновлення працівника на роботі. Вважає скаржник, що визнане судом право працівника на поновлення на роботі має приватний характер, тому воно не може бути реалізоване без волевиявлення такого працівника. Крім того, позивачем 15.10.2015 було отримано свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю, що підтверджувало відсутність наміру позивача працювати в органах прокуратури. Право на заняття адвокатською діяльністю зупинено на підставі заяви ОСОБА_1 лише з 14.05.2021. На думку скаржника, ОСОБА_1 не мав права працювати на прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури до зупинення права на зайняття адвокатською діяльністю. Поновлення ОСОБА_1 на посаді в Генеральній прокуратурі України за відсутності його волевиявлення та зупинення права на заняття адвокатською діяльністю було неможливим, оскільки могло призвести до негативних наслідків у вигляді порушення вимог щодо сумісництва. Також апелянт звертає увагу суду, що підлягає встановленню сума отриманого позивачем доходу під час здійснення адвокатської діяльності та врахуванню судом при визначенні різниці в заробітку за час затримки відповідно до ст. 236 КЗпП України. Також судом в оскаржуваному рішенні не враховано, що Державною казначейською службою України у вересні 2023 року на підставі виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду від 25.05.2023 у справі №380/10648/21 з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 здійснено безспірне списання коштів, а саме середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 06.10.2020 по 13.05.2021 у розмірі 350346 грн. Крім того, судом першої інстанції під час розгляду справи та винесення оскаржуваного рішення допущено порушення процесуальних норм, передбачених ст.12 КАС України, оскільки суд розглянув справу у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження, в той же час як вказана справа не підлягала розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить оскаржене рішення суду від 12.03.2024 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача. Вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просить в задоволені апеляційної скарги відмовити, залишивши без змін оскаржене рішення суду.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 у справі №813/7874/14 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 2501-ц від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора, як правонаступника Генеральної прокуратури України, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 1234879,15 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора, як правонаступника Генеральної прокуратури України, проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України Про очищення влади В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Це рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 17439,55 грн допущено до негайного виконання.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2021 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі №813/7874/14 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено, виклавши його в такій редакції: Стягнути з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ідентифікаційний код 00034051), як правонаступника Генеральної прокуратури України, на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2485431(два мільйона чотириста вісімдесят п`ять тисяч чотириста тридцять одну) грн 46 коп. без врахування необхідних до сплати платежів. У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року в справі № 813/7874/14 залишено без змін.

Наказом Генерального прокурора від 14.05.2021 №556ц поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року. Наказано виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць (а.с. 54).

Позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, переглядаючи рішення суду першої інстанції на предмет законності та обґрунтованості в межах доводів і вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У доводах апеляційної скарги Офіс Генерального прокурора зазначає, що судом першої інстанції під час розгляду справи та винесення оскаржуваного рішення допущено порушення процесуальних норм, передбачених ст.12 КАС України, оскільки суд розглянув справу у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження, в той же час як вказана справа не підлягала розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Надаючи правову оцінку такому доводу скаржника, колегія суддів враховує наступне.

За приписами статті 12 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Відповідно до частини першої статті 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

В свою чергу, загальне позовне провадження призначене для розгляду всіх справ, які у зв`язку зі складністю, кількістю учасників та особливостями предмета доказування не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини шостої статті 12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо: прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище; інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про прокуратуру», Офіс Генерального прокурора організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури, забезпечує належне функціонування Єдиного реєстру досудових розслідувань та його ведення органами досудового розслідування, визначає єдиний порядок формування звітності про стан кримінальної протиправності і роботу прокурора з метою забезпечення ефективного виконання функцій прокуратури.

Приміткою до ст.51-3 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, у тому числі, є прокурори.

Спір у вказаній справі стосується питання стягнення з відповідача на користь позивача, поновленого на посаді начальника управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України, середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, тобто стосується проходження публічної служби.

З урахуванням наведеного, ця справа не належить до справ незначної складності у значенні ч.6 ст.12 КАС України.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги, що в розумінні Закону України «Про запобігання корупції», посада, на яку поновлено позивача, відноситься до категорії посад як особи, що займає відповідальне становище, а оскільки спір стосується проходження публічної служби, то така справа не підлягала розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Однак, як видно з матеріалів справи, суд першої інстанції розглянув вказану справу у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до пункту 7 частини 3 статті 317 КАС України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи, що при розгляді даної справи суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження справу, в той час як така підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, у суду апеляційної інстанції наявна обов`язкова підстава для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нової постанови у цій справі.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, колегія суддів виходить з такого.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 129-1 Конституцій України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За статтею 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України Про запобігання корупції іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч.8 ст.235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі статтею 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд уже неодноразово викладав висновки щодо застосування статті 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання.

Зокрема, у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі №640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Верховний Суд підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Як зауважив Верховний Суд у справі №640/19103/19, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

У підсумку суд касаційної інстанції у справі №640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09 листопада 2022 року у справі №460/600/22, який, урахувавши раніше висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

Застосовуючи наведені підходи Верховного Суду до спірних правовідносин, колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про те, що право на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі виникає лише за наявності вини роботодавця у невиданні відповідного наказу про поновлення працівника на роботі. Твердження апелянта про те, що позивач не вживав заходів для своєчасного виконання судового рішення про поновлення його на посаді не заперечують того, що відповідач, зволікаючи і очікуючи ініціативи з боку працівника, допустив таким чином затримку у його виконанні.

Аналогічні висновки висловлені також Верховним Судом у постанові від 18.12.2023 у справі №640/27278/21.

Колегія суддів наголошує, що аналіз статей 235, 236 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає одразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде в подальшому це рішення суду оскаржуватися.

З тих підстав відхиляються твердження відповідачів про те, що позивачем не подавалося заяви про поновлення, що слугувало б підтвердженням його волевиявлення продовжувати працювати на відповідній посаді.

З обставин розглядуваної справи слідує, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 у справі №813/7874/14 допущено до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 17 439,55 грн..

Відтак, існування зазначеного судового рішення породжувало у відповідачів обов`язок щодо поновлення позивача на вказаній посаді, який мав бути здійснений шляхом видання відповідного наказу негайно після проголошення судового рішення.

Однак, лише наказом Генерального прокурора від 14.05.2021 №556ц ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року.

Тобто, рішення суду від 05.10.2020 у справі №813/7874/14 у частині поновлення позивача на посаді було виконане відповідачем лише 14 травня 2021 року, відтак не негайно, як того вимагають приписи КАС України та КЗпП України.

Таким чином, період з 06 жовтня 2020 (наступний день за датою ухвалення рішення суду про поновлення позивача на посаді) по 13 травня 2021 (день, що передував дню видання наказу про поновлення на посаді) є періодом за який позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

На підставі встановленого, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді відповідно до статті 236 КЗпП України.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, суд першої інстанції вірно врахував, що такий розмір обчислюється відповідно до ст.27 Закону України Про оплату праці від 24 березня 1995 року №108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Згідно з п.2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п.5 Порядку №100).

Відповідно до довідки Офісу Генерального прокурора від 14.04.2020 №21-630зп, заробітна плата позивача за два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення (за серпень 2014 року 0 грн. та за вересень 2014 року 17439,55 грн.) становить 17439,55 грн без врахування податків і зборів; відповідно середньоденний заробіток (17439,55 грн / 21 робочий день) становить 830,45 грн..

Зі змісту вказаної довідки видно, що постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів з 01 грудня 2015 року підвищено посадові оклади керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури.

Таким чином, коефіцієнт підвищення посадового окладу начальника управління з 01 грудня 2015 року склав 1,25. Відповідно середньоденна заробітна плата з цього часу становить 1038,06 грн (830,45 грн х 1,25).

Також 30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №657 Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури, якою підвищено посадові оклади прокурорам і слідчим органів прокуратури та яка опублікована 06 вересня 2017 року. Отже, посадові оклади прокурорам і слідчим прокуратури підвищено з 06 вересня 2017 року.

Отже, коефіцієнт підвищення посадового окладу начальника управління з 06 вересня 2017 року склав 2,25. Відповідно середньоденна заробітна плата з вказаного часу становить 2335,64 грн (1038,06 грн х 2,25).

Вказані обставини встановлені постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2021 у справі №813/7874/14, яка набрала законної сили і такі обставини відповідно до положень ч. 4 ст. 78 КАС України не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.

Поряд з цим, пункт 10 Порядку №100 виключено на підставі постанови Кабінету Міністрів України Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 від 9 грудня 2020 року №1213, яка набрала чинності 12 грудня 2020 року, а отже вказаний пункт стосовно обчислення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на посаді з урахуванням коефіцієнту підвищення належить застосовувати у площині спірних правовідносин в обмежених часових рамках, а саме до 11.12.2020.

Тому у період з 12.12.2020 до 13.05.2021 розрахунковою величиною для обрахунку середнього заробітку позивача має слугувати його середньоденна заробітна плата без коефіцієнтів підвищення заробітної плати.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що наведена у постановах від 8 листопада 2022 року у справі №460/15639/21, від 27 січня 2022 року у справі №580/5185/20, зокрема щодо застосування пункту 10 Порядку №100 (з урахуванням постанови Уряду №1213) при обчисленні середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Отже, розраховуючи суму середнього заробітку за затримку виконання рішення суду за період з 06.10.2020 по 13.05.2021 судом враховується середньоденна заробітна плата з врахуванням коефіцієнта підвищення у розмірі 2335,64 грн у період з 06.10.2020 по 11.12.2020, і, в подальшому, середньоденну заробітну плату без застосування такого коефіцієнта у розмірі 830,45 грн у період з 12.12.2020 по 13.05.2021.

Як встановлено судом, кількість робочих днів за період з 06.10.2020 по 11.12.2020 становить 48 днів, а за період з 12.12.2020 по 13.05.2021 102 дні.

З урахуванням наведеного, сума середнього заробітку позивача за час затримки виконання рішення за період з 06.10.2020 по 11.12.2020 становить 112110,72 грн (2335,64 грн х 48 днів) та за період 12.12.2020 по 13.05.2021 84705,9 грн (830,45 грн х 102 дні), що в сумі дорівнює 196816,62 грн. і саме таку суму належить стягнути з відповідача на корить позивача.

При цьому судом апеляційної інстанції враховується, що відповідач в апеляційній скарзі не навів своїх розрахунків щодо можливої суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги з покликанням на отримання позивачем свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю та з оглядну на приписи статті 18 Закону України Про прокуратуру, статті 7 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність про неможливість поновлення позивача на прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури до зупинення права на зайняття адвокатською діяльністю через наявність законодавчих вимог щодо несумісності, оскільки такі стосуються можливості його перебування на посаді прокурора, однак не перешкоджали виконанню рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на відповідній посаді з подальшим наданням йому можливості врегулювання обставин несумісності у встановленому законом порядку.

Колегія суддів зазначає, що судове рішення про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно і це жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, окрім непереборних. Водночас норми закону не містять застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі, якщо він займається іншим видом діяльності.

Також неспроможними є доводи скаржника про необхідність встановлення суми отриманого позивачем доходу під час здійснення адвокатської діяльності та врахування судом при визначенні різниці в заробітку за час затримки відповідно до ст. 236 КЗпП України, так як вказаною статтею передбачено право працівника на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі й законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за певних обставин.

Наведено узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 21 січня 2022 року у справі №640/22054/18, від 31 січня 2023 року №340/10802/21.

З приводу доводу скаржника про необхідність врахування, що Державною казначейською службою України у вересні 2023 року на підставі виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду від 25.05.2023 у справі № 380/10648/21 з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 здійснено безспірне списання коштів, а саме середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 06.10.2020 по 13.05.2021 у розмірі 350346 грн (з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів), то таке питання може бути врегульовано у випадку необхідності за правилами статті 380 КАС України, якими визначено підстави для повороту виконання судового рішення.

Колегія суддів апеляційного суду також зазначає, що решта доводів апеляційної скарги відповідача не має визначального впливу на правильне вирішення судом позовних вимог у спірних правовідносинах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників справи, які не стосуються суті спірних правовідносин, не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, апеляційний суд дав відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідно до приписів п.7 ч.3 ст.317 КАС України, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Одночасно, відповідно до вимог статей 139, 322 ч.4 КАС України, підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору за подання позовної заяви шляхом стягнення таких витрат в користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Так, зі змісту позовної заяви видно, що позивач заявив вимогу майнового характеру, розмір якої становить 350346,00 грн..

Розмір судових витрат позивача (3503,50 грн.) в суді першої інстанції підтверджується наявним у матеріалах адміністративної справи платіжним документом.

При цьому, визначений судом до стягнення на користь позивача розмір середнього грошового забезпечення за час затримки виконання рішення складає 196816,62 грн., що становить 56,18% від заявленої позивачем до стягнення суми (350346,00 грн). Відповідно 56,18% від сплаченого позивачем судового збору (3503,50 грн.) становить 1968,27 грн., який належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року в адміністративній справі №380/10648/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду скасувати і прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 у справі №813/7874/14 в сумі 196816 (сто дев`яносто шість тисяч вісімсот шістнадцять) гривень 62 копійки.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 1968 (одна тисяча дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 27 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови суду складено 17.09.2024 року