Справа № 260/412/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/412/24 пров. № А/857/14063/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізко І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Скраль Т.В.), ухвалене в порядку письмового м.Ужгород 20 травня 2024 року, у справі №260/412/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

29.01.2024 ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, та разом із заявою про уточнення позовних вимог просила: визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 51 від 20.12.2023 року «Про відмову в призначенні пенсії згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , про призначення пенсії згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши ОСОБА_1 період роботи з 01.09.1982р по 08.10.1986 р., період роботи з 26.02.1992 р. по 16.09.2009 р. до загального стажу роботи.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 травня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 20 грудня 2023 року № 51. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01 вересня 1982 року по 08 жовтня 1986 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 19 грудня 2023 року із врахуванням висновків суду та прийняттям відповідного рішення.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а наявність відповідних записів у трудовій книжці про стаж роботи є підтвердженням страхового стажу. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Наявність же відповідних записів у трудовій книжці про стаж роботи є підтвердженням страхового стажу. Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до записів трудової книжки з 01 вересня 1982 року по 08 жовтня 1986 року ОСОБА_1 працювала на Горлівському заводі «Ремпобуттехніка», а відтак в даному випадку відповідач 2 мав в розпорядженні трудову книжку, в якій по хронології відображено місце та роботу яку виконувала позивач, наявний відтиск печатки, тому суд першої інстанції констатував, що відповідач 2 до обрахунку стажу ОСОБА_1 поставився формально, та протиправно не зарахував спірний період до страхового стажу. Суд першої інстанції зазначив, що пенсійний орган не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Суд першої інстанції дійшов висновку, що відмова у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 01 вересня 1982 року по 08 жовтня 1986 року на Горлівському заводі «Ремпобуттехніка», відповідно до наданої трудової книжки від 05 квітня 1963 року НОМЕР_1 є протиправною, а відтак необхідно зарахувати дані періоди роботи до страхового стажу відповідно до трудової книжки. Щодо вимоги, в частині зарахування до загального стажу роботи періоду роботи з 26.02.1992 р. по 16.09.2009 р., то суд дійшов до висновку, що відповідач 2 приймаючи оскаржуване рішення №51 від 20.12.2023 року вказав тільки на період лютий, квітень по грудень 2007 року по причині відсутності в Реєстрі інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду та не перевірив ці відомості, як цього вимагає пункт 4 Порядку №637 та не врахував вимоги статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Крім того, позивачу не було запропоновано подати інші документи (докази), які містять відомості про спірні періоди роботи.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 травня 2024 року та ухвалити нове, яким в позові відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що за розрахунком відповідача за результатом розгляду документів доданих до заяви від 19.12.2023, страховий стаж ОСОБА_1 становить 13 років 8 місяців 20 днів. Скаржник зазначає, що саме відсутністю необхідного страхового стажу (30 років) мотивована відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 . Скаржник вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області у своїй діяльності діяло лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Скаржник вказує на те, що до страхового стажу позивача правомірно не зараховано період роботи з 01.09.1982 по 08.10.1986 в Горлівському заводі «Ремпобуттехніка за трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 03.07.1980, оскільки наявні виправлення в даті наказу про прийом на роботу, а уточнююча довідка відповідно до Порядку №637 не надана; з 01.01.2000 по 31.01.2008 період зайняття підприємницькою діяльністю не зараховано у зв`язку з не наданням документів в установленому порядку, що підтверджують ведення ОСОБА_1 . підприємницької діяльності, а відтак рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 51 від 20.12.2023 цілком правомірне.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 51 від 20.12.2023 року не відповідає ані вимогам законності, ані вимогам обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, а відтак правильно скасовано в судовому порядку. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 19 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою № 7957/4225 про призначення пенсії за віком.

20 грудня 2023 року Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області рішенням № 51 відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки її страховий стаж складає 13 років 8 місяців 20 днів.

Зі змісту рішення про відмову вбачається, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди:

- з 01.09.1982 по 08.10.1986 на Горлівському заводі «Ремпобуттехніка» за трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , оскільки наявні виправлення в даті наказу про прийняття на роботу;

- лютий, з квітня по грудень 2007 року, у зв`язку з відсутністю в Реєстрі інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду

Вважаючи таку відмову протиправною та необґрунтованою, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 зазначив, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами.

На реалізацію конституційних прав у сфері пенсійного забезпечення законодавцем прийнято Закони України від 05.11.1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788) та від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).

Згідно із статтею 1 Закону № 1788 громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до статей 6, 7 Закону № 1788 особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором, за винятком пенсій інвалідам внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, що їх вони дістали при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи з виконанням інтернаціонального обов`язку.

Відповідно до статті 56 Закону № 1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно із статтею 62 Закону № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788 постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 від 12 серпня 1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктами 1, 2 Поряду № 637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Отже, згідно з цим Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058, що затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року для підтвердження страхового стажу: до 01.01.2004 року - подаються документ про стаж, що визначені Порядком № 637 від 12.08.1993 року; з 01.01.2004 року - за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Такі висновки правильно зроблено судом першої інстанції із змісту пункту 3 Порядку № 637 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), в якому зазначено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (за наявності), а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, фіксованого податку, спеціального торгового патенту підтверджуються свідоцтвом про сплату єдиного податку; спеціальним торговим патентом; документами про сплату єдиного податку, фіксованого податку, придбання спеціального торгового патенту (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ).

Періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності можуть підтверджуватися даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з розділом Прикінцеві положення Закону № 1058-IV підпункту 3 пункту 3-1 до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди: ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:

- з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;

- з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Судом першої інстанції встановлено, що спір у цій справі стосується не зарахування пенсійним органом до страхового стажу позивача періодів роботи з 01.09.1982 по 08.10.1986 на Горлівському заводі «Ремпобуттехніка» за трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , оскільки наявні виправлення в даті наказу про прийняття на роботу

Так, як це правильно зазначив суд першої інстанції, згідно із статтею 62 Закону № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як слідує з записів трудової книжки позивача від 05 квітня 1963 року НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 01 вересня 1982 року по 08 жовтня 1986 року працювала на Горлівському заводі «Ремпобуттехніка».

Як це правильно враховано судом першої інстанції, на момент внесення у трудову книжку позивача записів про періоди роботи з 01 вересня 1982 року по 08 жовтня 1986 року була чинна Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.74 р. № 162 (далі - Інструкція № 162), де згідно з пунктом 2.2 у трудову книжку вноситься запис про роботу: прийом на роботу, перехід на іншу постійну роботу, звільнення.

Підпунктом 2.2. пункту 2 Інструкції №162 передбачалося, що заповнення трудової книжки вперше проводиться адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу.

Пунктом 2.3 Інструкції № 162 визначено, що всі записи у трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, також по нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, кульковою або з пером ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів.

Згідно з підпунктами 2.10 та 2.11. пункту 2 Інструкції №162 відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорта або свідоцтва про народження. Освіта - середня, середня спеціальна і вища - вказується тільки на підставі документів (атестата, посвідчення, диплома). Запис про незакінчену середню або незакінчену вищу освіті також може бути проведена лише на підставі відповідних документів (студентського квитка, залікової книжки, довідки навчального закладу і т. п.). Професія або спеціальність записується у трудовій книжці на підстав документа про освіту або іншого належним чином оформленого документа. Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови «Про трудові книжки робітників та службовців» при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 вказаної постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З огляду на зазначене, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.

В постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Окрім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи скаржника щодо ненадання позивачем уточнюючої довідки, як підставу правомірності його дій, оскільки витребування та перевірка додаткових документів і довідок є обов`язком пенсійного органу, а перекладання обов`язку доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним. Неможливість чи небажання пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей не може бути підставою для обмеження права позивача.

Отже, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав - певних недоліків трудової книжки та недоліків довідки про підтвердження стажу.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04.07.2023 у справі №580/4012/19.

На переконання апеляційного суду, відомостями трудової книжки підтверджується стаж роботи позивача у спірний період.

Щодо аргументів апеляційної скарги які стосуються висновків суду щодо протиправності рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії від 20 грудня 2023 року № 51 та перебирання повноважень органу який призначає пенсії, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Як це встановлено судом першої інстанції, позивач просить зарахувати до загального стажу роботи періоду роботи з 26.02.1992 р. по 16.09.2009 р., який є періодом підприємницької діяльності.

Як це встановлено судом першої інстанції, при зверненні до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії, заявник подає відповідну заяву із наступним переліком документів:

- трудову книжку серії НОМЕР_2 від 03.07.1980;

- рішення Мукачівського міськрайонного суду;

- два свідоцтва про народження дітей;

- свідоцтво про шлюб від 09.10.1987 року;

- ID-карту на ім`я ОСОБА_2 ;

- свідоцтво про шлюб від 22.06.2013;

- свідоцтво про смерть ОСОБА_3 .

Як це правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано до заяви про призначення пенсії від 19 грудня 2023 року жодних доказів для підтвердження періоду здійснення підприємницької діяльності до 01 січня 2004 року, відповідно до пункту 2.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1. Не містить таких відомостей і трудова книжка позивача. Довіка форми ОК-5 містить відомості тільки за 1998, 2005-2008, 2014-2017 роки із найменуванням різних страхувальників.

Так, відповідач 2 у відзиві зазначає, що із зазначеного періоду за даними Реєстру до страхового стажу зараховано періоди з 01.01.2005 по 31.12.2005, з 01.07.2006 по 31.12.2006, з 01.01.2007 по 31.01.2007, з 01.03.2007 по 31.03.2007 відповідно до сплачених страхових внесків 2 місяці 4 дні.

При цьому, як це слушно зауважив суд першої інстанції, у відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу (довідка Пенсійного фонду України форми ОК-5) у Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області були наявні відомості щодо здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності за 2005-2008 роки із визначенням страхового стажу у днях (а.с.9).

У відповідності до редакції п.4 Порядку №637, періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Так, як встановлено судом першої інстанції згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців, ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа- підприємець з 20.05.1992 року та припинила таку діяльність 16.09.2009 року.

Отже, аналіз обставин у справі, доказів на їх підтвердження дає можливість суду апеляційної інстанції погодитись з висновками суду першої інстанції, що Відповідач 2 приймаючи оскаржуване рішення №51 від 20.12.2023 року вказав лише на період лютий, квітень по грудень 2007 року по причині відсутності в Реєстрі інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду та не перевірив такі відомості, як цього вимагає п. 4 Порядку №637 та приписи статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з врахуванням бездіяльності відповідача 2 в частині щодо відсутності пропозицій позивачу подати інші документи (докази), які містять відомості про спірні періоди роботи, що не узгоджується з принципами адміністративного судочинства та приписами ст.2 КАС України.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Як це правильно зазначив суд першої інстанції, оскільки за заявою позивача про призначення пенсії згідно з пунктом 4.2 Порядку № 22-1 за принципом екстериторіальності вже визначений територіальний орган Пенсійного фонду України, що призначає пенсію Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області, отже наслідком скасування прийнятого Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області за результатами розгляду заяви позивача про призначення пенсії рішення, є виникнення саме у цього територіального органу Пенсійного фонду України обов`язку повторно розглянути заяву позивач про призначення пенсії по віку від 19 грудня 2023 року із врахуванням вищевикладених висновків суду.

Слід зазначити, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію у такій категорії справ, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 20 грудня 2023 року № 51 та необхідність захисту порушеного права позивача, виходячи з повноважень суду, визначених статтями 9 та 245 КАС України, шляхом зобов`язання відповідача 2 зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01 вересня 1982 року по 08 жовтня 1986 року, та здійснити перевірку із прийняттям відповідного рішення щодо періоду здійснення підприємницької діяльності відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу та інших відомостей відповідно до пункту 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 та з врахування вимог ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 19 грудня 2023 року із прийняттям відповідного рішення та із врахуванням вищезазначеного висновку суду по даній справі.

Оскільки учасники справи не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, то в силу приписів статті 308 КАС України рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 травня 2024 року у справі №260/412/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко