Справа № 120/882/24
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2024-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/882/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Жданкіна Наталія Володимирівна

Суддя-доповідач - Залімський І. Г.

17 вересня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Мацького Є.М. Сушка О.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 у якому просив суд:

- визнати протиправним рішення Військової частини НОМЕР_1 про відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про задоволення рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби з урахуванням висновків суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27.05.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27.05.2024 скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що для звільнення з військової служби з підстав визначених пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (Закон №2232-ХІІ) не потрібно надати документи, які свідчать про те, що матір сина позивача позбавлена батьківських прав, адже чинне законодавства прямої вказівки про необхідність подання таких документів не містить.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважив, що позивачем не надані документи, які підтверджують факт самостійного виховання дитини віком до 18 років може підтверджуватись виключно наступними документам: свідоцтво про смерть другого з батьків дитини; рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини, рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків дитини; рішення суду про визнання другого з батьків дитини недієздатним; рішення суду про визнання безвісті відсутнім другого з батьків тощо. Також, позивачем до рапорту про звільнення були подані документи які не мали підтвердження їх юридичного значення, а саме відповідності оригіналу.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.07.2024, з урахуванням п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 25.02.2022 ОСОБА_1 був мобілізований та зарахований до лав військової частини НОМЕР_2 .

В серпні та повторно у вересні 2023 року позивач направив командиру військової частини НОМЕР_2 рапорти від 10.08.2023 та від 11.09.2023 про звільнення з військової служби з підстав визначених абз.11 пп. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ.

До рапортів позивачем додано копії наступних документів: Паспорт ОСОБА_1 ; Довідка про присвоєння РНОКПП ОСОБА_1 ; Свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 від 15.10.2009; Свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 29.02.2008; Судовий наказ по справі № 152/801/19 від 22.07.2019; Довідка розрахунок на 01.07.2023; Довідка № 754/02-05/3 від 24.10.2023; Довідка № 355/02-05/3 від 04.04.2023; Довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та землекористування №742/02-05/3 від 18.10.2023; Витяг з рішення виконавчого комітету Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області № 3 від 20.01.2023; Висновок органу опіки та піклування Мурафської сільської ради щодо визначення місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

15.09.2023 рапорт позивача від 11.09.2023 направлено на розгляд до штабу вищого начальника військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується листом № 3228 від 27.09.2023.

22.09.2023 від військової частини НОМЕР_1 надійшла відповідь, оформлена листом від 22.09.2023 за №7048/7/4618, відповідно до якої документи було повернуто для доопрацювання, оскільки «наявні документи належним чином не завірені та не є достатніми для підтвердження вказаної підстави для звільнення».

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту виховання ним дитини віком до 18 років, а тому підстави для звільнення його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ відсутні.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ) введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Відповідно до підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

За приписами статей 150, 155 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Як визначено частинами 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Пунктом 2 ч. 164 СК України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути, зокрема, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Таким чином, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Одним із способів виконання батьками обов`язку утримувати дитину є стягнення аліментів за домовленістю сторін або за рішенням суду.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати або батько має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Отже, проживання батьків дитини окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним з них не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини. Не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від обов`язку та не позбавляє права брати особисту участь у вихованні дитини.

Встановлено, що разом з рапортом про звільнення з військової служби від 11.09.2023 позивач надав низку документів, які за своїм змістовним наповненням лише засвідчують місце проживання дитини разом з позивачем. Зокрема, в резолютивній частині Висновку органу опіки та піклування Мурафської сільської ради щодо визначення місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке затверджено Рішенням виконавчого комітету Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області від 20.01.2023 №3, орган опіки і піклування лише визначив місце проживання неповнолітнього ОСОБА_2 разом із батьком ОСОБА_1 до повернення матері ОСОБА_3 .

Посилання позивача на те, що мати неповнолітнього ОСОБА_2 не належним чином виконує судовий наказ Шаргородського районного суду Вінницької області в частині виплати на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, як на доказ самостійного виховання неповнолітньої дитини, суд оцінює критично, адже згідно вищенаведених положень Сімейного кодексу України відповідні обставини є підставою для звернення до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Тобто, повинно бути предметом дослідження в межах окремого позовного провадження.

Як обґрунтовано зауважив суд першої інстанції поняття «утримання» та «виховання» унормовані відповідно ст.ст. 150-152, 157 Глави 13 «Особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей» та ст.ст. 180-181, 185 Глави 15 «Обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» СК України та не є тотожними поняттями в розумінні СК України.

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факту виховання ним дитини з інвалідністю віком до 18 років, а тому підстави для звільнення його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» відсутні.

Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454, (Інструкція №170) передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Наведене свідчить про правильність зауважень відповідача щодо оформлення додатків до рапорту про звільнення позивача з військової служби через сімені обставини та повернення документів на доопрацювання, адже позивачем до рапорту про звільнення були подані документи які не мали підтвердження їх відповідності оригіналу.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Мацький Є.М. Сушко О.О.