Справа № 600/1330/24-а
Суддя: Кушнір Віталіна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/1330/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнір В.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Поляк Марія Володимирівна звернулась з позовом до суду в інтересах ОСОБА_1 , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту про звільнення з військової служби солдата ОСОБА_1 від 22 грудня 2023 року на підставі підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку із самостійним виховання дитини віком до 18 років;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт солдата ОСОБА_1 від 22 грудня 2023 року про звільнення від проходження військової служби на підставі підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що у червні 2023р. подав рапорт про звільнення з військової служби у відповідності до п.п."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з сімейними обставинами, оскільки самостійно виховує дитину віком до 18 років. До рапорту додав належним чином нотаріально засвідчені копії документів. Проте рапорт було повернуто без розгляду та повідомлено, що відсутні підстави для звільнення, оскільки самостійне виховання дитини може бути підтверджене лише рішенням про позбавлення батьківських прав матері або свідоцтвом про її смерть. На запит адвоката командування військової частини повідомило, що позивач взагалі не звертався із рапортом на звільнення з військової служби.

На думку позивача, він має право на звільнення з військової служби, оскільки рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 10.05.2023р. встановлено факт самостійного виховання та утримання ним свого сина та рішенням того ж суду від 07.11.2023р. позбавлено батьківських прав матір його сина.

Позивач вважає бездіяльність відповідача такою, що порушує його права на звільнення з військової служби, тому просить, з метою відновлення його порушеного права, зобов`язати відповідача розглянути його рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

Ухвалою суду від 05.04.2024 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Вказаною ухвалою, серед іншого, відповідачу встановлено 15-денний термін з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач подав до суду відзив на позов, в обґрунтування якого зазначив, що позивач не звертався у встановленому порядку до свого безпосереднього начальника із рапортом про його звільнення з військової служби та у військовій частині не зареєстровано жодного рапорту про його звільнення. Більше того, з 12.11.2023р позивач був безпідставно відсутній на військовій службі, що зафіксовано наказом №323 від 16.11.2024р. та відповідно виключено з усіх видів забезпечення.

З цих підстав, відповідач вважає, що не допускав протиправну бездіяльність, відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Представник позивача подала відповідь на відзив в якому наполягала, що ОСОБА_1 намагався чотири рази вчиняти активні дії та подати рапорт про звільнення з військової служби, однак позивач як особа рядового складу, ніяк не міг вплинути на вищих по званню військовослужбовців, а тим більше на командира військової частини через ігнорування його рапорту. У зв`язку з чим, позивач направив рапорт фельд`єгерською службою Держспецзв`язку, який вручено 26.02.2024р. військовій частині НОМЕР_1 .

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 з 12.09.2022 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (а.с.57 зворот).

Представник позивача стверджує, що 20.06.2023р. ОСОБА_1 подав рапорт командиру 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 107 механізованого батальйону НОМЕР_2 окремої механізованої бригади військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку із самостійним вихованням дитини віком до 18 років на підставі абзацу 4 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (а.с.11).

До рапорту додано нотаріально посвідчені копії документів:

- паспорта та РНОКПП ОСОБА_1 (а.с.5-7),

- свідоцтва про народження від 23.02.2017р. (а.с.8)

- рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 10.05.2023 у справі №722/816/23 (а.с.9-10).

В позові представник позивача наполягає, що рапорт було повернуто позивачу без розгляду та повідомлено, що відсутні підстави для звільнення, оскільки самостійне виховання дитини може бути підтверджене лише рішенням про позбавлення батьківських прав матері або свідоцтвом про її смерть.

24.07.2023р. адвокат Поляк М.В. направила рапорт ОСОБА_1 від 22.07.2023р. з додатками, адвокатський запит з додатками Міністерству оборони України з проханням направити рапорт відповідачу (а.с.12-15).

20.08.2023р. військова частина НОМЕР_1 у відповідь на розгляд скарги ОСОБА_2 від 26.07.2023 повідомила, що встановленим порядком ОСОБА_1 "по команді" до командування військової частини НОМЕР_1 не звертався. Окрім цього, відповідач роз`яснив, що в разі коли військовослужбовець не може вирішити питання щодо свого звільнення зі своїм безпосереднім начальником, він може звернутись до наступного прямого начальника з обґрунтуванням такого звернення не "по команді" (а.с.54).

30.10.2023р. відповідач у відповідь на адвокатський запит ОСОБА_2 від 29.09.2023 повідомив, що встановленим порядком ОСОБА_1 до командування військової частини НОМЕР_1 не звертався (а.с.16-18).

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 07.11.2023р. позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до її малолітньої дитини ОСОБА_4 (а.с.10-22).

16.11.2023р. наказом командира військової частини НОМЕР_1 №323 від 16.11.2023р. наказано вважати ОСОБА_1 таким, що відсутній на військовій службі з 12.11.2023р., виключено з усіх видів забезпечення (а.с.56).

11.12.2023р. наказом командира військової частини НОМЕР_1 №350 від 11.12.2023р. увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , такого, що відсутній понад десять днів на службі (а.с.56 зворот).

26.12.2023р. адвокат Поляк М.В. направила рапорт ОСОБА_1 від 22.12.2023р. з додатками Міністерству оборони України з повідомленням перебування позивача у відпустці за станом здоров`я та проханням направити рапорт відповідачу для його розгляду та прийняття рішення по суті (а.с.23-29).

12.02.2024р. адвокат Поляк М.В. звернувся з адвокатським запитом до Генерального штабу Збройних Сил з проханням повідомити чи направлено рапорт ОСОБА_1 командуванню військової частини НОМЕР_1 (а.с.30).

14.02.2024р. представник позивача направив рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 14.02.2024р. з додатками та адвокатський запит відповідачу, який отриманий останнім 26.02.2024 (а.с.31-33, 62).

09.03.2024р. відповідач повідомив, що станом на 08.03.2024р. встановленим порядком ОСОБА_1 до командування військової частини НОМЕР_1 не звертався. Також зазначено, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №323 від 16.11.2023р. наказано вважати ОСОБА_1 таким, що відсутній на військовій службі з 12.11.2023р. (а.с.55 зворот-56).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 21.05.2024р. №619 "Про результати службового розслідування" підтверджено факт відсутності на військовій службі ОСОБА_1 та за порушення ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних сил України, ст.ст.11, 12, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України притягнено до дисциплінарної відповідальності та з дня внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань призупинено військову службу ОСОБА_1 відповідно до ч.2 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу". Час призупинення військової служби не зараховувати до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років та при призначенні пенсії (а.с.67-68).

Позивач вважає зазначену бездіяльність відповідача щодо розгляду його рапорту про звільнення з військової служби протиправною та за захистом своїх прав звернувся до суду.

До вказаних правовідносин суд застосовує наступні положення чинного законодавства та робить висновки по суті спору.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з частинами першою, другою, третьою статті 1 Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент подання рапорту 22.12.2023) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Указом Президента України "Про загальну мобілізацію" №69/2022 від 24.02.2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка продовжена і на час розгляду справи.

Частиною 6 статті 2 Закону №2232-XII визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Як встановлено судом, позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період у військовій частині НОМЕР_1 .

У той же час, як зазначено у позовній заяві, позивач виявив бажання звільнитися з військової служби за сімейними обставинами.

Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону №2232-XII.

За змістом підпункту «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII (у відповідній редакції) під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), окрім інших: військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Частиною 7 статті 26 Закону №2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджено Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі - Положення №1153/2008).

Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог цього Положення, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009.

Згідно із пунктом 14.10 розділу XIV цієї Інструкції, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Відповідно до пункту 2.1.6. Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07.04.2017 №124 рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Згідно із положеннями статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 №548-ХІV (далі - Статут) із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Тобто, подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання.

З урахуванням положень ст.14 Статуту позивач, повинен звернутися з рапортом до свого безпосереднього начальника - командира 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 107 механізованого батальйону НОМЕР_2 окремої механізованої бригади військової частини НОМЕР_1 .

В позовній заяві представник позивач стверджує, що 20.06.2023р. ОСОБА_1 звернувся із рапортом на ім`я командира 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 107 механізованого батальйону НОМЕР_2 окремої механізованої бригади військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з самостійним вихованням дитини до 18 років. Проте рапорт було повернуто без розгляду та повідомлено, що відсутні підстави для звільнення, оскільки самостійне виховання дитини може бути підтверджене лише рішенням про позбавлення батьківських прав матері або свідоцтвом про її смерть.

Суд звертає увагу, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження звернення позивача 20 червня 2023 року із рапортом про звільнення.

Натомість, представник позивача ОСОБА_2 надає докази направлення повторного рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 22.07.2023р. разом з адвокатським запитом від 24.07.2023р. до Міністерства оборони України з проханням направити рапорт відповідачу у зв"язку із неможливістю направлення на офіційну адресу (конфіденційна інформація).

Разом з тим, суд зауважує, що 29.09.2023р. представник позивача направила адвокатський запит на адресу військової частини, яка, як стверджувала представник, є конфіденційною. На адвокатський запит відповідачем 30.10.2023р. надана відповідь, в якій повідомлено, що до командування військової частини ОСОБА_1 у встановленому порядку щодо звільнення з військової служби не звертався.

26.12.2023р адвокат ОСОБА_2 у зв`язку із хворобою позивача знову направила його рапорт про звільнення від 22.12.2023р. разом із адвокатським запитом на адресу Міністерства оборони України з проханням направити рапорт відповідачу у зв`язку із неможливістю направлення його на офіційну адресу (конфіденційна інформація).

Суд зазначає, що в ході розгляду справи також не встановлено, що Міністерство оборони України спрямувало зазначені документи до військової частини НОМЕР_1 .

Відтак, в ході розгляду даної адміністративної справи, судом не встановлено, що ОСОБА_1 протягом червня-грудня 2023 року в будь-який спосіб звертався до свого безпосереднього начальника із рапортом про звільнення з військової служби.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку про відсутність бездіяльності військової частини НОМЕР_3 щодо розгляду рапорту позивача від 22.12.2023, адже станом на час розгляду справи позивач не подав по команді рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, відтак, зазначена бездіяльність позивача унеможливила прийняття відповідного рішення посадовими особами відповідача.

До цього суд зауважує, що у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №342/158/17 суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 18 лютого 2021 року по справі №160/6885/19.

Враховуючи наведене, зокрема відсутність доказів подання рапорту від 22.12.2023р безпосередньо відповідачу та зважаючи на надання відповідачем відповідей на адвокатські запити щодо порядку звільнення позивача з військової служби, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що відповідачем допущена бездіяльність у спірних відносинах.

Поряд із цим, з огляду на обставини справи, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з підпунктом 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.

Абзацами першим-п`ятим частини другої статті 24 Закону №2232-XII передбачено, що військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

З аналізу наведених норм вбачається, що військовослужбовці, військову службу яким призупинено, можуть бути звільнені з військової служби виключно у разі набрання законної сили обвинувальних вироків стосовно них. При цьому Положення №1153/2008, зокрема розділ «Порядок призупинення та продовження військової служби» не містять норм, які передбачають можливість звільнення з військової служби військовослужбовцям, служба яким призупинена за пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

Звільнення за нормами вказаного пункту Закону №2232-XII можливо лише після продовження військової служби, у випадку наявності виправдувального вироку або закриття кримінального провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України.

Як вбачається з обставин справи, ОСОБА_1 вважається таким, що незаконно та самовільно залишив розташування Військової частини НОМЕР_1 ще з 12 листопада 2023 року. Про що листом від 24.11.2023р. повідомлено Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил.

Також 11.12.2023р. наказом командира військової частини НОМЕР_1 №350 відповідно до п.п.14, 15 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 .

Згідно із наказом "про результати службового розслідування" від 21.05.2024р. №619 ОСОБА_1 за порушення ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних сил України, ст.ст.11, 12, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України притягнено до дисциплінарної відповідальності та вирішено з дня внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань призупинити військову службу ОСОБА_1 відповідно до ч.2 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу". Час призупинення військової служби не зараховувати до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років та при призначенні пенсії.

Отже, суд вважає, наразі наявні обставини, які унеможливлюють вирішення поставленого позивачем питання про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме самовільне залишення позивачем Військової частини НОМЕР_1 , як наслідок, перебування його у розпорядженні командира та призупинення його військової служби з дня внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Суд погоджується із позицією відповідача, не спростованою позивачем у ході судового розгляду цієї справи, про те, що згідно наведених норм рішення по рапорту позивача про звільнення з військової служби неможливо прийняти до повернення позивача до військової частини, яку він самовільно залишив (згідно з підпунктом 14 пункту 116 Положення №1153/2008), або до набрання законної сили обвинувального вироку, або після продовження його військової служби.

Що ж до тверджень у позові про наявність у позивача права на звільнення з військової служби у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років згідно рішення суду про позбавлення матері батьківських прав, то такі в межах розгляду даного позову оцінці не підлягають, адже обставини справи свідчать про те, що відповідачем таке право позивача не заперечується. Разом з тим, у зв`язку із самовільним залишенням позивачем місця служби та не подання "по команді" рапорту про звільнення з військової служби, прийняти рішення про звільнення позивача є неможливим.

Таким чином, матеріалами справи не підтверджено звернення у передбаченому чинним законодавством порядку з питання звільнення позивача з військової служби, відповідно, права позивача відповідачем не порушені.

Суд також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи зазначену позицію Європейського суду з прав людини, суд надав відповідь на всі аргументи сторін, які мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене у своїй сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог та відсутність правових підстав для задоволення цього позову.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, внаслідок чого, в задоволенні позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що у зв`язку з відмовою у задоволенні позову розподіл судових витрат (судовий збір) відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 241- 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).

Суддя В.О. Кушнір