Справа № 160/14971/24
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2024-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправними дії командира ВЧ НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту від 12.02.2024 року про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами;
- зобов`язати командира ВЧ НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт від 12.02.2024 року про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами та прийняти за ним рішення, з урахуванням висновків суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.06.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. У задоволенні заяви позивача про залучення Міністерства оборони України в якості третьої особи було відмовлено.
Стосовно рапорту від 12.02.2024 р. про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, відповідач вказує, що вищезазначений рапорт зареєстрований 29.02.2024 р. за вх.№1901, та був розглянутий уповноваженими особами ВЧ НОМЕР_1 . Рапорт непогоджено, про що свідчить титульний аркуш з вхідним номером, датою та відміткою з написом «Непогоджено у зв`язку з призупиненням військової служби». Позивач, має на меті звільнитись з військової служби за сімейними обставинами на підставі п.2 ч.4 ст. 26 Закону України "Про військовий облік і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ, у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за матір`ю. Однак, до позовної заяви надано лише висновок ЛКК №1226 від 06.09.2023 р. про те, що ОСОБА_2 потребує постійний сторонній догляд та не здатна до самообслуговування. Але, тільки маючи батьків I чи II групи інвалідності, у військовослужбовців є підстави для звільнення з військової служби за відсутності інших осіб, що можуть здійснювати догляд за такою особою. Крім того, відсутні докази, що можуть підтвердити факт відсутності інших осіб, що можуть здійснювати догляд. Так, на момент подачі рапорту позивачем, мав би право на звільнення з військової служби за вказаними у рапорті сімейними обставинами, але за умовою, якщо б він повернувся до ВЧ НОМЕР_1 з постановою про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю кримінального правопорушення. Але такі дії позивачем не були здійснені та протягом всього часу перебування у самовільному залишенні частини позивач не виявляв зацікавленості у поверненні до військової служби, обов`язків військової служби не виконував, проводив час на власний розсуд. Враховуючи викладене, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 № 231 від 01.09.2022 року ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини 01.09.2022 р. на посаду водія 3 зенітного ракетного відділення зенітного ракетного взводу 2 мотопіхотного батальйону, ВОС-790037А, ШПК «солдат».
На підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 25.11.2022 року № 316 ОСОБА_1 солдат за призовом по мобілізації, водій 3 зенітного ракетного відділення зенітного ракетного взводу 2 мотопіхотного батальйону, вважається таким, що 24.11.2022 року самовільно залишив розташування підрозділів під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії. Виключено з котлового забезпечення військової частини з 25.11.2022 року. Виключено з грошового забезпечення військової частини з 24.11.2022 року. Виключено з грошового та речового забезпечення військової частини з 25.11.2022 року.
Позивач 12.02.2024 року звернувся до відповідача із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю. Додатково до рапорту було надано: копію паспорту, коду, свідоцтва про народження, копію паспорту, коду ОСОБА_2 , копія висновку ЛКК №1226.
Вказаний рапорт було отримано відповідачем 17.02.2024 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.
Докази надання відповіді на поданий рапорт матеріали справи не містять.
23.04.2024 року представником позивача направлено адвокатський запит, в якому останній просив надати інформації про результати розгляду рапорту позивача від 12.02.2024 р. про звільнення його з військової служби.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Згідно із частинами 1, 2 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Пунктом 6 статті 2 Закону № 2232-XII передбачені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Так, підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби передбачено статтею 26 Закону № 2232-XII.
Зокрема, підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статтею 26 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):
у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;
у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;
у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;
у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;
військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;
військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;
один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;
військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;
перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
Позивач вказуючи на своє право на звільнення з військової служби, з підстав здійснення постійного догляду за матір`ю, 12.02.2024 року звернувся до відповідача з відповідним рапортом, який отримано останнім 17.02.2024 року.
Так, згідно із п.233 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються підстави звільнення з військової служби, думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю, районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця. Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.
Після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.
З системного аналізу вказаних норм права суд дійшов висновку, що наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту.
Стосовно відмітки, що зроблена на рапорті, уповноваженою особою ВЧ НОМЕР_1 «не погоджено у зв`язку з призупиненням військової служби », суд вказує на таке.
На час розгляду справи, матеріали справи не містять доказів розгляду відповідачем рапорту позивача, оскільки ні наказ по особовому складу про звільнення позивача з військової служби, а ні обґрунтованої відмови у задоволенні цього рапорту, відповідачем прийнято не було.
Відмітка на рапорті «не погоджено у зв`язку з призупиненням військової служби » не може вважатися належною відмовою у вирішенні питання, поставленого у рапорті (а саме щодо звільнення позивача з військової служби), оскільки не містить мотивів та підстав її прийняття.
Суд зазначає, що рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Разом з тим, на час розгляду справи матеріали справи не містять доказів розгляду ВЧ НОМЕР_1 рапорту позивача, оскільки ні наказ по особовому складу про звільнення його з військової служби, а ні обґрунтованої відмови у задоволенні цього рапорту, відповідачем прийнято не було.
Вказане свідчить, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо не розгляду рапорту позивача від 12.02.2024 року.
Жодних доказів на спростування вищезазначеного відповідачем до суду не надано, а матеріали справи не містять.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки в контексті встановлених обставин справи суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби.
Підсумовуючи викладене вище, враховуючи що наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби є відповідний наказ по особовому складу про звільнення позивача з військової служби або обґрунтована відмова у задоволенні цього рапорту, а у спірному випадку відповідачем не надано доказів, що рапорт позивача був розглянутий. Тому належним способом захисту порушених прав є зобов`язання відповідача розглянути позивача рапорт від 12.02.2024 року про звільнення з військової служби та за результатами його розгляду прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (частина 1 статті 90 КАС України).
За таких обставин, суд вважає за можливе частково задовольнити позовну заяву з викладених вище підстав.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України Про судовий збір з відповідача судові витрати, відповідно до статті 139 КАС України, не стягуються.
У період з 29.07.2024 року по 25.08.2024 року суддя Кучма К.С. перебував у щорічній відпустці, у зв`язку з чим рішення ухвалено у перший робочий день 26.08.2024 року.
На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд,
УХВАЛИВ:
Позовну заяву - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 12.02.2024 року про звільнення з військової служби.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 12.02.2024 року про звільнення з військової служби та за результатами розгляду прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства.
У задоволенні решти позовної заяви відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя К.С. Кучма