Справа № 640/2762/21
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2024-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2024 року № 640/2762/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Колеснікової І.С., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ від 14.01.2021 №13 який слугував підставою повідомлення Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській обл. від 14.01.2021 року № 11;

зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області розглянути заяву позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у порядку, визначеним Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Окружним адміністративним судом м. Києва відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

На виконання положень пункту 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» адміністративна справа № 640/21510/22 надіслана за належністю до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 прийнято до провадження адміністративну справу та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про безпідставність оскаржуваного рішення з огляду на його дійсну належність до категорії осіб, які не можуть повернутись в країну походження, оскільки можуть зазнавати там неправомірного переслідування.

На адресу суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, в якому він просить відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на відповідність вимогам чинного законодавства оскаржуваного рішення.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається з матеріалів справи, вперше позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява) 17.10.2013 до ГУ ДМС в Одеській області.

На підставі всебічного дослідження та аналізу його першої заяви ДМС прийнято рішення від 19.12.2014 № 692-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке позивач оскаржив у судовому порядку. Проте рішеннями судів позови позивача або були повернуті, або залишені без розгляду (справи №№ 815/488/15, 522/11085/15-а, 815/2846/15, 815/3333/15).

12.03.2020 заявник вдруге звернувся із заявою до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, у якій зазначив про обставини, які відбувалися з ним на території країни громадянської належності до його виїзду в Україну.

У повторній заяві шукач захисту наводить факти про можливість його переслідування у ДР Конго, які тотожні відомостям, що спростовані ДМС під час попереднього розгляду його заяви від 17.10.2013.

У заяві від 12.03.2020 позивач вважає нововиявленою обставиною ордер на його арешт.

ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийняло наказ № 13 від 14.01.2021 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з такого.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до вимог статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців від 1951 і Протоколу щодо статусу біженців від 1967 та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців від 1951 і Протоколом від 1967 поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

В ході прийняття рішення щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі наведенні підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16.12.1998, п. 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування»». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень та точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення.

Проте, у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Відповідно до вимог частини 7 статті 7, частини 2 статті 13 Закону, позивач повинен надавати документи та матеріали, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції шукач захисту надав ордер на арешт від 05.11.2019, який роздрукував з мобільного телефону. Слід звернути увагу, що ордер на арешт заповнено не в повному обсязі, а також відсутній реєстраційний номер.

Таким чином справжність поданого заявником ордеру викликає обґрунтований сумнів.

Оригінал ордеру позивачем не надано.

Позивач не надав жодних документів на підтвердження підстав побоювання стати жертвою переслідування на території країни громадянської належності, його твердження носять загальний характер.

Як стверджує позивач, він працював в адвоката та політика Марі Терез Нланду. Як стверджує заявник, через свою роботу був арештований та поміщений під варту.

Водночас, як вбачається з матеріалів заяви позивача від 12.03.2020 він наводить обставини, які вже досліджувалися міграційною службою.

Відповідно до матеріалів особової справи № сформованої під час попереднього звернення ОСОБА_1 стверджував, що працював охоронцем у політика Марі Терез Нланду.

Тобто, загроза про яку повідомляє ОСОБА_1 у заяві від 12.03.2020 на момент попереднього звернення із заявою від 17.10.2013 вже існувала та була досліджена раніше органом міграційної служби, тому вона не може вважатись нововиявленою обставиною.

Таким чином, шукачем захисту не наведено нових фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а підстави, які він зазначає не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналізуючи матеріали справи суд доходить висновку про те, що вони не свідчать про переслідування позивача за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, не має вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Демократичної республіки Конго буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості заявниці та інші суттєві порушення прав людини або заявниця зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Демократичної республіки Конго.

Позивач не навів жодної аргументації своїм побоюванням у разі повернення до країни громадської належності, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, тобто вони не відповідають вимогам Закону.

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто, якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області правомірно прийнято наказ № 13 від 14.01.2021 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4-а; ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Колеснікова І.С.