Справа № 440/9213/24
Суддя: Н.І. Слободянюк
Дата ухвалення: 2024-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

17 вересня 2024 рокум. ПолтаваСправа № 440/9213/24

Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Слободянюк Н.І., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України про визнання незаконними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

31 липня 2024 року до Полтавського окружного адміністративного суду подана позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України про:

- визнання незаконним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України №117 від 07 березня 2023 року в частині позбавлення виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди 100000 грн та 30000 грн за лютий 2023 року;

- визнання незаконним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України №195 від 10 квітня 2023 року в частині позбавлення виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди 100000 грн та 30000 грн за березень 2023 року;

- визнання незаконним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України №272 від 12 травня 2023 року в частині позбавлення виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди 100000 грн та 30000 грн за квітень 2023 року;

- визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" у редакції станом на 21 січня 2023 року, за період з 01 лютого 2023 року по 30 квітня 2023 року, в розрахунку до 100000 грн. на місяць пропорційно часу перебування на лікуванні;

- зобов`язання військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", за період з 01 лютого 2023 року по 30 квітня 2023 року в розрахунку до 100000 грн на місяць пропорційно часу перебування на лікуванні, з врахуванням проведених виплат за цей період.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам частини п`ятої статті 160, частини шостої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України та роз`яснено позивачеві, що недоліки необхідно усунути шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду: позовної заяви, оформленої відповідно до вимог частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, щодо зазначення відповідача (відповідачів) та позовних вимог до такого відповідача (кожного з відповідачів), та доказів надіслання копій такої позовної заяви іншим учасникам справи до Електронних кабінетів в системі "Електронний суд"; заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовом з доказами поважності причин його пропуску. позивачеві надано строк для усунення недоліку позовної заяви - упродовж десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2024 року продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви.

Від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків від 02 вересня 2024 року, в якій викладено заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

До заяви про усунення недоліків додано також уточнений адміністративний позов, у якому як відповідачі визначені Військова частина НОМЕР_1 та Міністерство оборони України, а також заявлено позовні вимоги про:

- визнання незаконним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України №117 від 07 березня 2023 року в частині позбавлення виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди 100000 грн та 30000 грн за лютий 2023 року;

- визнання незаконним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України №195 від 10 квітня 2023 року в частині позбавлення виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди 100000 грн та 30000 грн за березень 2023 року;

- визнання незаконним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України №272 від 12 травня 2023 року в частині позбавлення виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди 100000 грн та 30000 грн за квітень 2023 року;

- визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України та Міністерства оборони України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" у редакції станом на 21 січня 2023 року, за період з 01 лютого 2023 року по 30 квітня 2023 року, в розрахунку до 100000 грн. на місяць пропорційно часу перебування на лікуванні;

- зобов`язання військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України та Міністерства оборони України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", за період з 01 лютого 2023 року по 30 квітня 2023 року в розрахунку до 100000 грн на місяць пропорційно часу перебування на лікуванні, з врахуванням проведених виплат за цей період.

Також надано докази надіслання такої позовної заяви до електронного кабінету користувача ЄСІТС Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України.

Таким чином, невідповідність позовної заяви вимогам частини п`ятої статті 160 КАС України усунено позивачем.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року продовжено строк для усунення недоліку позовної заяви та встановлено позивачу строк для усунення недоліку - упродовж п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали, а також роз`яснено, що недолік необхідно усунути шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду належним чином засвідчених копій документів на підтвердження проходження позивачем лікування у період, протягом якого пропущено строк звернення до суду з усіма заявленими основними позовними вимогами, та що позивач у цей період перебував у стані, який обмежував його фізичну та інтелектуальну діяльність.

До суду надійшла заява про усунення недоліків від 13 вересня 2024 року, в якій викладено заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Стосовно строку звернення до суду з цим позовом:

Відповідно до частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За визначенням, наведеним у пункті 17 частини першої статті 4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Тож з позовом в частині позовних вимог щодо оскарження наказів командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України №117 від 07 березня 2023 року, №195 від 10 квітня 2023 року та №272 від 12 травня 2023 року позивач звернувся із пропущенням місячного строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, встановленої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" у редакції станом на 21 січня 2023 року, за період з 01 лютого 2023 року по 30 квітня 2023 року, в розрахунку до 100000 грн. на місяць пропорційно часу перебування на лікуванні та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 таку додаткову винагороду суд зазначає наступне.

За змістом статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Стаття 122 КАС України, зокрема частина п`ята цієї статті, не містить норм, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебували (перебувають) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Строк звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці визначений нормами статті 233 Кодексу законів про працю України, які для цих спірних правовідносин є спеціальними відносно приписів частини п`ятої статті 122 КАС України.

До 19 липня 2022 року Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (грошового забезпечення). Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати (грошового забезпечення), обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 233 КЗпП України у редакції, чинній до внесення змін Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, тобто до 19 липня 2022 року, "працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком".

Відповідно до частин першої та другої статті 233 КЗпП України у редакції, чинній після внесення змін Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, тобто з 19 липня 2022 року, "працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

У постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що до вимог щодо стягнення заробітної плати за період, який тривав по 19 липня 2022 року, застосовується норма частини другої статті 233 КЗпП України у редакції, чинній до внесення змін Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, а саме: особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, а до вимог щодо стягнення заробітної плати за період, який розпочався з 19 липня 2022 року, застосовується норма частини першої статті 233 КЗпП України у редакції, чинній після внесення змін Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, а саме: працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX Кодекс законів України про працю доповнено главою XIX такого змісту: 1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, розпочався з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

Тож встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній після внесення змін Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) тримісячний строк звернення до суду, який почався 19 липня 2022 року, мав би закінчитися 19 жовтня 2022 року, якби не приписи пункту 1 глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України, на підставі яких цей строк був продовжений до 30 червня 2023 року.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 26 жовтня 2023 року у справі № 990/139/23, де зазначено, що: "строки, визначені статтею 233 КЗпП, були продовжені на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). У зв`язку з відміною Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року, продовжені строки, визначені статтею 233 КЗпП, завершились у 00 год. 01 хв. 01 липня 2023 року".

Повертаючись до обставин цієї справи в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, суд зазначає, що спірним періодом щодо ненарахування/невиплати позивачу додаткової винагороди, встановленої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року, є період з 01 лютого 2023 року по 30 квітня 2023 року, а відтак, беручи до уваги вищенаведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 990/156/23, до заявлених позивачем вимог щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди за період з 01 лютого 2023 року по 30 квітня 2023 року слід застосовувати норму частини другої статті 233 КЗпП України у редакції, чинній після внесення змін Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, а саме: у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Згідно Витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №132 від 12 травня 2023 року позивач звільнений з військової служби у відставку з 12 травня 2023 року, тобто повний розрахунок із позивачем проведено у травні 2023 року та про порушення своїх прав внаслідок ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди за період з 01 лютого 2023 року по 30 квітня 2023 року позивач повинен був дізнатися (мав таку можливість) ще в травні 2023 році при проведенні з ним повного розрахунку та ознайомленні із змістом наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №132 від 12 травня 2023 року, в якому зазначені відомості про суми, які нараховані/ненараховані та виплачені/невиплачені йому при звільненні.

Тож, звернувшись до суду 31 липня 2024 року з позовними вимогами щодо ненарахування/невиплати позивачу додаткової винагороди, встановленої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року, за період з 01 лютого 2023 року по 30 квітня 2023 року, позивач пропустив трьохмісячний строк звернення до суду.

Стосовно висновків Верховного Суду щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду:

Питання застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України, було неодноразовим предметом розгляду Верховним Судом, зокрема у справі № 340/341/23 (постанова від 21 вересня 2023 року) та у справі № 480/6083/23(постанова від 18 липня 2024 року) де Верховний Суд зазначив, що:

"Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. За загальним правилом початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів. При зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом місяця від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів».

Також в постановах від 21 вересня 2023 року у справі № 340/341/23 та від 18 липня 2024 року у справі № 480/6083/23 Верховний Суд зазначив:

«Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами».

При цьому Верховним Судом неодноразово, зокрема у постанові від 01 серпня 2024 року у справі № 460/24751/23, зазначалося, що «причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: (1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; (2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; (3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; (4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування».

Також в постанові від 01 серпня 2024 року у справі № 460/24751/23 Верховним Судом була висловлена позиція, згідно з якою:

«Відсутність у позивача юридичної освіти чи необізнаність з нормами законодавства мають суб`єктивний характер та не є достатньою підставою для поновлення процесуального строку.

За відсутності в особи спеціальних знань у сфері права для належного й ефективного судового захисту своїх прав, держава гарантує надання відповідних правових послуг за кошти Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел для соціально незахищених верств населення.

Тривале та нічим необґрунтоване зволікання з наданням правової допомоги не може бути обґрунтованою та поважною підставою для поновлення процесуального строку, поза як не пов`язане із дійсними непереборними обставинами».

В іншій постанові, а саме: від 30 липня 2024 року у справі № 420/6964/24, Верховний Суд дійшов висновків, що обставина введення воєнного стану, дійсно, може бути визнана судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Проте, сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку, а тому це питання має вирішуватися в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві та обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій. Такий підхід відповідає усталеній і послідовній практиці Верховного Суду.

Згідно постанови Верховного Суду від 25 січня 2024 року у справі №752/16738/22 «позивачем не доведено, що тривалість ракетних обстрілів була такою, що об`єктивно унеможливлювала складання і направлення апеляційної скарги в межах строків, передбачених КАС України. Матеріали справи також не містять доказів, які б свідчили, що внаслідок цих обстрілів позивач звертався за медичною допомогою чи мав інші порушення здоров`я, що перешкоджали зверненню до суду».

А в постанові від 24 липня 2024 року у справі №520/22405/23 щодо доводу скаржника про те, що у зв`язку із запровадженням воєнного стану та постійними обстрілами міста Харкова не завжди є доступ до мережі інтернет, електроживлення та комп`ютерної техніки, Верховним Судом зазначено, що можливість користування підсистемою «Електронний суд» не обмежується певним місцем (у даному випадку приміщенням офісу).

Продовжуючи аналізувати судову практику Верховного Суду, суд зазначає, що у постанові від 17 липня 2024 року у справі № 380/13537/21 Верховний Суд з посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року (справа №240/12017/19, постановлена у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду), зазначив, що «пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від зазначених правових висновків Верховного Суду».

Згідно постанови Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі №160/17155/23 «колегія суддів Верховного Суду вважає, що вказані звернення позивача у 2023 році не можуть відтерміновувати початок відліку строку звернення до суду, оскільки отримання листів від вказаного Департаменту не змінює час, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить про час, коли особа почала вчиняти активні дії щодо реалізації свого права у позасудовому чи судовому порядку. Відповідно з вказаної дати не може розпочинатись відлік строку звернення з позовом до суду, оскільки, звертаючись до міської ради вперше, позивач мав розраховувати на отримання відповіді протягом місяця, після завершення якого позивач мав дізнатися про своє порушене право. Разом з тим, бездіяльність позивача і не бажання дізнатися про результати розгляду свого первісного звернення не можуть слугувати підставами для висновків про дотримання позивачем строків звернення до суду».

Відповідно до постанови Верховного Суду від 21 березня 2024 року у справі № 200/189/23: «позивач також зазначає, що така необізнаність з боку позивача існувала з лютого 2022 року (припинення виконання посадових обов`язків) до листопада 2022 року (укладення договору з адвокатом), а в грудні 2022 року до відповідача було скеровано адвокатський запит з приводу надання копії спірного наказу. Той факт, що на адвокатський запит позивач отримав відповідь 15.12.2022 не змінює часу, з якого позивач повинен був або міг дізнатись про порушення своїх прав. Зазначена дата свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, а є лише фактично штучно створеною новою часовою передумовою звернення з позовом до суду. Як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, з боку позивача у проміжок часу з лютого 2022 року до листопада 2022 року не вчинялося будь-яких дій, направлених на отримання інформації».

Надаючи оцінку поважності підстав пропуску звернення до суду з цим позовом, суд виходить з наступного:

В обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду зазначено, що до позовної заяви позивачем додано документи, що підтверджують обставини отримання 17 жовтня 2022 року позивачем цілого ряду тяжких поранень, які в подальшому і по цей час лікуються, в тому числі і оперативним шляхом. Внаслідок тяжких травм позивачу присвоєно другу групу інвалідності. Одним із наслідків травм була втрата можливості нормально розмовляти та рухатись, що ускладнило можливість звернення за правовою допомогою та за захистом своїх прав до суду. Усунення наслідків поранень з проведенням хірургічних втручань є поважною причиною несвоєчасного звернення його до суду. Від моменту отримання поранень на полі бою і по цей час позивач вимушений постійно проходити курси лікування.

На підтвердження вказаних обставин позивачем надано копії довідки військово-лікарської комісії №1271х від 15 листопада 2022 року та довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №732140 від 20 січня 2023 року, проте зі змісту цих довідок можливо встановити лише дату поранення та обставини отримання такого поранення.

Водночас ані до позовної заяви, ані до заяви про поновлення строку звернення до суду позивачем (його представником) не надано документів на підтвердження проходження позивачем лікування у період, протягом якого пропущено строк звернення до суду з усіма заявленими основними позовними вимогами, та що позивач у цей період перебував у стані, який обмежував його фізичну та інтелектуальну діяльність.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду продовжено строк для усунення недоліку позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України про визнання незаконними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії та роз`яснено, що недолік необхідно усунути шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду належним чином засвідчених копій документів на підтвердження проходження позивачем лікування у період, протягом якого пропущено строк звернення до суду з усіма заявленими основними позовними вимогами, та що позивач у цей період перебував у стані, який обмежував його фізичну та інтелектуальну діяльність.

В заяві про усунення недоліків від 13 вересня 2024 року позивач (його представник) зазначив про те, що позивачем не здійснювався збір документів щодо проходження лікування або реабілітації, адже такого обов`язку законодавець не встановлює.

Згідно постанови Верховного Суду від 26 квітня 2024 року у справі № 380/7611/23 "перебування позивача на лікарняному в період із 11.03.2023 по 24.03.2023 не завадило йому звернутися до адвоката (дата укладення договору про надання професійної правничої допомоги, укладеного між адвокатом Прядком О.О. і ОСОБА_1 - 20.03.2023). В судовому засіданні в суді першої інстанції позивач надавав суду додаткові пояснення, зокрема, про перебування на амбулаторному лікуванні з 28.02.2023 по 24.03.2023 і про проживання у свого знайомого у м. Києві. Поряд з цим, позивач звернувся до суду із позовом більш ніж через 15 днів з моменту закінчення періоду тимчасової непрацездатності.

Колегія суддів Верховного Суду бере до уваги указані обставини, вважає, що тимчасова непрацездатність особи, підтверджена відповідними доказами, може бути підставою для висновку про наявність об`єктивних непереборних обставин, які перешкоджали такій особі реалізувати певні процесуальні права та обов`язки.

Водночас, перебування особи на амбулаторному лікарняному не є безумовною підставою для поновлення процесуальних строків, і не у всіх випадках може вважатися поважною причиною пропуску строку звернення до суду, в розумінні КАС України.

В контексті установлених обставин та конкретно у цій справі, судами не встановлено об`єктивних та непереборних обставин, які б зумовлювали неможливість скористатися позивачем процесуальними правами чи обов`язками під час перебування останнього на амбулаторному лікуванні у період з із 11.03.2023 по 24.03.2023.

А тому, висновки судів попередніх інстанцій в цій частині не спростовуються доводами касаційної скарги».

Відповідно до постанови Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 140/9165/23: «Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 560/3070/19 зазначив, що амбулаторне лікування розуміє під собою лікувально-профілактичні дії, які надаються особі (основні види медичної допомоги), як в самій амбулаторії (без залишення в лікарні на стаціонар), так і вдома.

Хвороба, лікування в умовах денного стаціонару, перебування на амбулаторному лікуванні не є перешкодою для звернення до суду з позовом та не є об`єктивно непереборними обставинами, оскільки залежать виключно від волевиявлення самого позивача та належного використання ним своїх прав, визначених нормами закону.

Зазначений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 листопада 2019 року у справі № 120/4137/18-а, відповідно до якої перебування особи на амбулаторному лікуванні, на відміну від стаціонарного, не позбавляє можливості такої особи реалізувати своє право на захист порушених прав, як самому, так і через представника.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що позивачем надано докази про її перебування саме на стаціонарному лікуванні лише у періоди з 23 жовтня 2020 року по 03 листопада 2020 року, з 22 жовтня 2021 року по 02 листопада 2021 року; з 12 грудня 2022 року по 29 грудня 2022 року. При цьому, неможливості звернутися до суду до початку стаціонарного лікування, або у періоди між перебуванням у стаціонарі, або після завершення стаціонарного лікування позивачем не обґрунтовано.

Крім того, позивачем не доведено, а судами попередніх інстанцій не встановлено, що зі змісту долученої до матеріалів справи медичної документації вбачається, що позивач з моменту відмови їй у призначенні одноразової грошової допомоги (08 квітня 2020 року) перебувала у стані, який дійсно свідчив про наявність обмежень у здійсненні нею фізичної чи інтелектуальної діяльності.

Аналогічний підхід щодо критеріїв оцінки поважності пропуску звернення до суду у зв`язку із перебуванням особи на амбулаторному лікуванні неодноразово висловлювався Верховним Судом, зокрема у постановах від 17 липня 2019 року у справі №815/1175/17, від 20 лютого 2020 року у справі №560/3070/19, від 26 березня 2020 року у справі №805/2688/18-а, від 27 серпня 2021 року у справі №520/17941/2020, від 12 жовтня 2023 року у справі №560/2291/23, від 26 січня 2024 року у справі № 440/305/19 та від 31 січня 2024 року у справі № 620/13656/21.

Крім того, колегія суддів зауважує, що позивач мав можливість реалізувати своє право на подання позовної заяви до суду самостійно або через представника, шляхом надсилання документів засобами поштового зв`язку, на офіційну електронну адресу суду, через особистий кабінет у системі «Електронний суд» або будь-якими іншими дистанційними засобами зв`язку. Доводів та доказів щодо неможливості вчиняти відповідні дії (подання позовної заяви, укладення договору з адвокатом з метою уповноваження останнього вчиняти відповідні дії від імені позивача) засобами електронного або поштового зв`язку, з метою реалізації своїх прав та обов`язків у межах передбаченого КАС України строку на звернення до суду з позовом, позивачем не надано.

Подібні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 та у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі №160/14919/22.

Отже, в даному випадку, колегія суддів не знаходить підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення до адміністративного суду та погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви».

Повертаючись до обставин у цій справі, суд, беручи до уваги позицію Верховного Суду, зазначає, що довід позивача стосовно того, що стан його здоров`я не дозволяв йому звернутися до суду протягом строку, який був пропущений позивачем, документально не підтверджений, адже позивачем ані до позовної заяви, ані до заяв про поновлення строку звернення до суду та про усунення недоліків не надано документів на підтвердження наявності обставин, які перешкоджали позивачу звернутися до суду протягом періоду, який був пропущений позивачем, зокрема документів щодо проходження позивачем у цей період стаціонарного лікування. А зі змісту наданих суду довідки військово-лікарської комісії №1271х від 15 листопада 2022 року та довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №732140 від 20 січня 2023 року можливо встановити лише дату поранення та обставини отримання такого поранення.

Суд вважає, що надання суду документів щодо проходження позивачем лікування у період, який був пропущений позивачем, не передбачає їх спеціальний збір, оскільки сам позивач посилався на факт лікування, а за наявності факту лікування позивача у цей період такі документи повинні бути у нього в наявності.

Надання суду вказаних документів має значення для встановлення безпосереднього та прямого причинного зв`язку між пропуском строку звернення до суду і станом здоров`я позивача, а відтак і для визнання поважними підстав пропуску строку звернення до суду з позовом, враховуючи ту обставину, що стан здоров`я позивача не завадив позивачу звернутися до суду 31 липня 2024 року.

Враховуючи встановлене та беручи до уваги наведені висновки Верховного Суду, суд доходить висновку, що зазначені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду документально не підтверджені, адже доказів на підтвердження наявності обставин, які були об`єктивно непереборними та пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили звернення до суду протягом строку, який пропущено, суду не надано.

Крім того, відповідно до статті 234 КЗпП України (в редакції, чинній з 19 липня 2022 року) у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Таким чином, суд не знаходить підстав для визнання вказаних причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другої статті 123 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 123 згаданого Кодексу якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Враховуючи викладене, позовна заява підлягає поверненню.

Керуючись статтями 123, 169, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А:

Вказані позивачем підстави подання позову з пропущенням встановленого строку звернення до суду з позовом визнати неповажними.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України про визнання незаконними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною восьмою статті 18, частинами сьомою-восьмою статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Н.І. Слободянюк