Справа № 380/10250/24
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2024 рокусправа № 380/10250/24
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Братичак У.В., розглянувши в письмовому провадженні, у м.Львові, за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (місцепроживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) звернувся з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 у відношенні до ОСОБА_1 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016 - 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 лютого 2024 року;

- зобов?язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016 - 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 лютого 2024 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач у період з 08.07.2017 до 12.02.2024 проходив військову службу у районних військових комісаріатах Львівської області, які знаходилися на фінансовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивач вказує, що 12.02.2024 його було звільнено з військової служби, однак при звільненні не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки. Позивач переконаний, що така бездіяльність відповідача є протиправною, а тому, просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді від 20.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти задоволення позову заперечує повністю. Відзив обґрунтований тим, що позивач не проходив військову службу в територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки у 2016 році. Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_3 ( стройовій частин) від 16.04.2016 № 84, який доданий самим позивачем до даного позову, ОСОБА_1 був звільнений з військової служби в запас відповідно до Указу Президента України від 25 березня 2016 року № 115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовою під час мобілізації, на особливий період», на підставі статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Повідомляє, що Військова частина НОМЕР_3 не перебуває на фінансовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з чим позовна вимога про виплату компенсації за не використані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 рік до ІНФОРМАЦІЯ_1 заявлена безпідставно.

Щодо компенсації за не використані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 рік, відповідач повідомляє, що відповідно до витягу з послужного списку особової справи головного сержанта ОСОБА_1 , який долучений самим позивачем до позовної заяви, на військову службу, після звільнення в запас у 2016 році, він вступив 08.06.2017. Інформація про місце праці до вступу на військову службу за 2017 рік у витягу не відображено. Оскільки, позивач міг використати відпустку як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом, або отримати компенсацію за неї, відповідачем, для розгляду питання про виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки було запропоновано позивачу надати довідку про її використання чи невикористання у 2017 році (відпустка надається в календарному році). Відповідач у відповідь на заяву позивача не відмовив йому у виплаті компенсації за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 рік, оскільки для встановлення його права на неї ОСОБА_1 не надано додаткових документів. Відтак, вважає, що спору на час звернення позивача у цій справі до суду в цій частині позовних вимог не існувало.

Враховуючи вищенаведене, просить відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Згідно до посвідчення серії НОМЕР_4 від 05.04.2016 ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Згідно з витягом із наказу командира Військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) АДРЕСА_3 від 16.04.2016 позивач до 16.04.2016 проходив військову службу в Збройних Силах України та наказом командира Військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) АДРЕСА_3 від 16.04.2016, старшого солдата ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по особовому складу) від 04.04.2015 №40-РС, 41-РС, 42-РС з військової служби в запасна підставі пп. «с» п. 1 ч. 8 ст. 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 16.04.2016 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до витягу з послужного списку особової справи головного сержанта ОСОБА_1 , наявного в матеріалах справи, на військову службу в Збройних Силах України, після звільнення в запас 16.04.2016, позивач вступив знову 08.06.2017 та був зарахований до списків особового складу НОМЕР_5 окремої механізованої бригади ОК « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (Військова частина НОМЕР_6 ).

В подальшому, позивача було переведено з Військової частини НОМЕР_6 та з 30.06.2017 він проходив військову службу у районних територіальних центрах комплектуваннях та соціальної підтримки Львівської області, які знаходяться на фінансовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_1 , що не заперечується сторонами.

Згідно з витягом із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій частині) № 45 від 12.02.2024 головного сержанта ОСОБА_1 , інструктора відділення рекрутингу та комплектування другого відділу ІНФОРМАЦІЯ_6 , звільненого з військової служби, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) від 08.02.2024 № 8-РС у запас за підпунктом «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 12.02.2024 виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_5 та всіх видів забезпечення.

За змістом вказаного вище наказу №45 від 12.02.2024 передбачено відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 14 діб невикористаної додаткової відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роки, як учаснику бойових дій.

Згідно з довідкою-розрахунком грошового забезпечення від 12.02.2024, відповідачем нараховано позивачу грошову компенсацію за 14 діб невикористаної додаткової відпустки за 2018-2024 роки в загальному розмірі 35927,15 грн.

Позивач звернувся до відповідача зі заявою від 03.04.2024, у якій зокрема просив виплатити йому компенсацію за невикористані у 2016-2017 роках дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

Листом від 18.04.2024 №1150/1/3258, долученим відповідачем до відзиву на позовну заяву, відповідач повідомив позивача, що у 2016 році він не перебував на фінансовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, у листі від 18.04.2024 №1150/1/3258 відповідач повідомив позивача, що у зв`язку з тим, що він був призваний на військову службу за контрактом та зарахований на фінансове забезпечення до ІНФОРМАЦІЯ_7 (на даний час ІНФОРМАЦІЯ_8 ) з 08.07.2017 - у ІНФОРМАЦІЯ_9 відсутня інформація щодо надання йому відпустки УБД за 2017 рік за попереднім місцем праці (служби). Для отримання грошової компенсації за відпустку УБД необхідно надати документи, які підтверджують, що позивач не скористався нею до дня призову на військову службу.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому компенсації за невикористані у 2016-2017 роках дні додаткової відпустки, звернувся з цим позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд керується таким.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з п.12 ст.12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-XII) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно з ст.16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п.8 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі, якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п.17 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п.18 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п.19 ст.10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII та «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

Згідно з ст.1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону №1932-XII визначено особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в ст.1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку військовослужбовці набули за період проходження ними військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п.19 ст.10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Аналогічні положення щодо виплати при звільненні військовослужбовцям компенсації за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки закріплені і в Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260, що діяла до 20.07.2018 (далі Інструкція №260).

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону № 504/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ.

Саме така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

При цьому, відповідно до п. 1.9 Інструкції № 260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби в поточному місяці за минулий.

Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Так, як вже встановлено судом вище, позивач до 16.04.2016 проходив військову службу в Збройних Силах України та наказом командира Військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) АДРЕСА_3 від 16.04.2016, старшого солдата ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по особовому складу) від 04.04.2015 №40-РС, 41-РС, 42-РС з військової служби в запасна підставі пп. «с» п. 1 ч. 8 ст. 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 16.04.2016 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до витягу з послужного списку особової справи головного сержанта ОСОБА_1 , наявного в матеріалах справи, на військову службу в Збройних Силах України, після звільнення в запас 16.04.2016, позивач вступив знову лише 08.06.2017.

Суд констатує, що при звільненні у 2016 році з військової служби та виключенні зі списків особового складу частини, з позивачем повинні були провести усі необхідні розрахунки, включаючи компенсацію за невикористані дні відписки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 16.04.2016.

Водночас, у 2016 році позивач не перебував на фінансовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким чином відповідач не повинен відповідати за невиплату позивачу у 2016 році компенсації чи будь-яких інших виплат.

Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту, є диспозитивним правом позивача. При цьому підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог, визначаються позивачем самостійно.

Суд звертає увагу, що з урахуванням змісту позовних вимог ОСОБА_1 , питання бездіяльності у 2016 році іншої військової частини не є предметом розгляду в даній справі та не повинне вирішуватися судом. Разом з тим, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Враховуючи вищенаведене, у суду відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 у відношенні до ОСОБА_1 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 лютого 2024 року та відповідно до зобов`язання виплатити таку.

Щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017 рік, суд зазначає таке.

Як вже йшлося вище, право учасника бойових дій на додаткову оплачувану відпустку закріплено п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ст. 16-2 Закону України «Про відпустки».

Крім того, таке право закріплене і в ст. 77-2 КЗпП України, відповідно до якої учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Оплата такої відпустки здійснюється за рахунок підприємства, а для її отримання статус працівника має бути підтверджений відповідним посвідченням учасника бойових дій або інваліда війни.

Додаткова відпустка не належить до категорії щорічних і надається понад тривалість щорічної відпустки та інших видів відпусток. Вона надається у календарному році, а не за робочий рік, тобто незалежно від стажу роботи. У разі невикористання зазначеної додаткової відпустки, її не можна перенести на наступний календарний рік, не можна подовжити у разі хвороби працівника та не можна ділити на частини (постанова КАС ВС від 21.12.2023 у справі № 300/4869/22).

Аналіз вищевказаних правових норм також дає можливість зробити висновок про те, що додаткова відпустка ветеранам війни, учасникам бойових дій надається не лише діючим військовослужбовцям.

Так, як встановлено судом, відповідно до витягу з послужного списку особової справи головного сержанта ОСОБА_1 , наявного в матеріалах справи, на військову службу в Збройних Силах України, після звільнення в запас 16.04.2016, позивач вступив знову 08.06.2017 та був зарахований до списків особового складу НОМЕР_5 окремої механізованої бригади ОК « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (Військова частина НОМЕР_6 ).

В подальшому, позивача було переведено з Військової частини НОМЕР_6 та з 30.06.2017 він проходив військову службу у районних територіальних центрах комплектуваннях та соціальної підтримки Львівської області, які знаходяться на фінансовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_1 , що не заперечується сторонами.

Отже, у 2017 році позивач повернувся на військову службу лише 08.06.2017. Суд зауважує, що оскільки додаткова відпустка учасникам бойових дій надається у календарному році, а не за робочий рік, тобто незалежно від стажу роботи, така могла бути використана ОСОБА_1 ще до 08.06.2017.

Водночас, інформації про те, де до 08.06.2017 працював позивач, чи працював взагалі та чи реалізовував своє право на додаткову відпустку за 2017 рік до 08.06.2017 матеріали справи.

Листом від 18.04.2024 №1150/1/3258, у відповідь на заяву позивача від 03.04.2024, відповідач повідомив позивача, що у ІНФОРМАЦІЯ_9 відсутня інформація щодо надання йому відпустки УБД за 2017 рік за попереднім місцем праці (служби). Для отримання грошової компенсації за відпустку УБД необхідно надати документи, які підтверджують, що позивач не скористався нею до дня призову на військову службу.

Таким чином, відповідач фактично не відмовив позивачу у виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а запропоновав надати додаткові документи на підтвердження такого права. При цьому, з огляду на встановлені вище обставини, така вимога суб`єкта владних повноважень була цілком обґрунтована.

Суд повторно зауважує, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Попри вказане, позивачем не надано суду доказів того, що він подавав відповідачу необхідні документи та йому безпідставно було відмовлено в виплаті спірної компенсації за 2017 рік. Тобто, позовні вимоги в цій частині фактично є передчасними та позивач не позбавлений права повторно звернутися до суду, в разі, якщо відповідач після надання необхідної йому інформації остаточно відмовить у спірній виплаті.

За встановлених обставин, суді дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Згідно з ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, то відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Братичак Уляна Володимирівна