Справа № 120/4703/24
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 вересня 2024 р. Справа № 120/4703/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Юлії Миколаївни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідачем на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/2048/23, нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористанні дні основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2015, 2017, 2019 та 2020 роки у сумі 75161,30 грн., у зв`язку з чим, на думку позивача, наявні усі підстави щодо зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за період з 09.07.2021 по 21.03.2024 (день виконання рішення суду).

Ухвалою від 16.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в порядку визначеному статтею 262 КАС України. Встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. Окрім того цією ухвалою витребувано у відповідача докази, необхідні для розгляду справи.

26.04.2024 через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи свою позицію представник відповідача зазначає, що згідно положень ст. 117 КЗпП України в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Однак, між позивачем та ГУНП у Вінницькій області наявний спір з приводу ненарахування та виплати суми компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. На думку відповідача, не правильно рахувати затримку розрахунку з 09.07.2021. Рішення, щодо виплати компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, набуло законної сили 22.01.2024. Того ж місяця відповідачем направлено інформаційну довідку до Національної поліції України про потребу грошових коштів для виконання рішення суду. Після надходження заявленої грошової суми, ГУНП виконано рішення суду шляхом перерахунку грошових коштів на рахунок ОСОБА_1

29.04.2024 на адресу суду позивачем подано відповідь на відзив, якою заперечує доводи викладенні у відзиві. Позивач зазначає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в ст. 117 КЗпП України відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд встановив, що у ОСОБА_1 наказом начальника Головного управління № 109о/с від 08.07.2021 звільнено зі служби в поліції.

При звільненні позивачу не виплачено грошову компенсацію за невикористанні календарні дні щорічної відпустки за період 2015, 2017, 2019, 2020 роки та додаткової відпустки за 2020 рік.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати при звільненні компенсації за невикористанні відпустки, позивач звернувся до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25.09.2023 у справі № 120/2048/23 позов задоволено. Зобов`язано нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані у попередніх роках дні основної та додаткової оплачуваної відпустки, а саме: 2 доби чергової щорічної оплачуваної відпустки за 2015 рік; 32 доби чергової щорічної оплачуваної відпустки за 2017 рік; 34 доби чергової щорічної оплачуваної відпустки за 2019 рік; 35 діб чергової щорічної оплачуваної відпустки за 2020 рік; 14 діб додаткової відпустки із збереженням заробітної плати окремим категоріям ветеранів війни за 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на день звільнення зі служби в поліції 08.07.2021.

На виконання рішення суду у справі № 120/2048/23-а відповідачем на картковий рахунок позивача зараховано кошти, а саме: 01.03.2024 в сумі 73933,12 грн., та 21.03.2024 в сумі 1228,51 грн.

Разом з тим, не погоджуючись з діями відповідача щодо не нарахування не виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та фактичним обставинам справи, суд враховує таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Особливості проходження служби в поліції врегульовані Законом України "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VIII), який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частини 1, 3 статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані Законом №580-VIII, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 116-117 Кодексу законів про працю України.

Аналогічна правова позиція з цього питання висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.10.2020 року у справі №9901/929/18 та від 14.01.2021 року у справі №9901/584/19, згідно з якою за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 821/1083/17 у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Отже, викладені у відзиві відповідача доводи про те, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, як і посилання на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" є безпідставними.

В даному випадку, в рамках розгляду цієї справи судом встановлено, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ не проведено з останнім повного розрахунку, зокрема не було виплачено грошову компенсацію за невикористанні у періоди 2015, 2017, 2019, 2020 днів основної та додаткової оплачуваної відпустки, що свідчить про недотримання відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України та має наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Водночас, суд враховує, що з 19.07.2022 набрав чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" N 2352-IX від 01.07.2022, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

Верховний Суд у постанові від 28.06.2023 у справі №560/11489/22 вказав, що у контексті цієї справи слід застерегти, що з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ. Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями. На дату звернення Позивача до суду з цим позовом стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ, і підлягала застосуванню.

Отже, з урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (21.03.2024), суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 09.07.2021 по 09.01.2022 (останній день піврічного терміну, передбаченого ч. 1 ст. 117 КЗпП України), тобто за 184 календарних дні.

Відповідно до довідки-розрахунку по рішенню суду від 22.01.2024 № 120/2048/23 середньоденний заробіток ОСОБА_1 (виходячи з розрахунку за два місяці перед звільненням) становив 652,19 грн.

Із цього слідує, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного ст. 117 КЗпП України шестимісячного терміну мав би становити 120002,96 грн. (652,19 х 184 кал. днів).

Суд вважає, що в цьому випадку відсутні підстави застосовувати підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, оскільки судом до спірних правовідносин застосовано приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України, якою законодавець обмежив виплату шістьма місяцями.

Таким чином, при загальному розмірі несвоєчасно виплачених грошових сум на виконання судового рішення № 120/2048/23(нарахована компенсація за невикористанні дні основної та додаткової відпустки в сумі 75161,63 грн.) розмір визначеного судом середнього заробітку в сумі 120002, 96 грн. в цілому є співмірним із розмір несвоєчасно виплачених сум та, на думку суду, є належним способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах.

Наведений підхід також застосовувався Сьомим апеляційним адміністративним судом у своїй постанові від 19.04.2024 у справі № 120/5068/23.

Крім того, позовні вимоги у частині стягнення середнього заробітку в розмірі 633160,50 грн. не підлягають задоволенню. Оскільки, судом на підставі матеріалів справи, наданих доказів та чинного законодавства, визначено суму, що підлягає стягненню з відповідача в межах даного адміністративного позову.

Як зазначено у статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат пов`язаних з розглядом справи не встановлено, питання про розподіл судових витрат у справі судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток в межах шестимісячного строку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.07.2021 по 09.01.2022 в сумі 120002, 96 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління Національної поліції України у Вінницькій області (вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21050; )

Рішення суду сформовано: 17.09.2024.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна