Справа № 580/11451/23
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2024-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Бєлової Л.В.,

суддів: Аліменка В.О., Кучми А.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго» звернулось до суду з позовом, в якому просило визнати протиправними та скасувати постанови головного державного виконавця Торбинської О.М. від 09.11.2023 про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження НОМЕР_1 та про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року зупинено провадження в адміністративній справі до набрання законної сили рішенням суду у справі №580/11220/23.

Протокольною ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року суд поновив провадження у цій справі.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними і скасувані постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської О.М. від 09.11.2023:

- про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1;

- про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження НОМЕР_1.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Апелянт вважає рішення суду першої інстанції таким, що прийнято з порушенням норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що на виконання постанови від 08.11.2023 № НОМЕР_2 державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 09.11.2023, яка не може бути визнана неправомірною, оскільки відсутність порушення відповідачем порядку прийняття оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження, виключає можливість для її скасування.

Щодо постанови від 09.11.2023 про стягнення витрат виконавчого провадження, то апелянт зазначає, що такі витрати на відміну від виконавчого збору, боржник повинен компенсувати незалежно від того, чи він виконав судове рішення чи ні. Правову позицію аналогічного змісту Верховний Суд висловив, зокрема, у постанові від 13 червня 2018 року у справі №751/4363/17, фактичні обставини якої є подібними до обставин цієї справи.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування рішень.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Позивач вказує, що Черкаський окружний адміністративний суд рішенням від 11.03.2024 у справі №580/11220/23, яке набрало законної сили 23.04.2024, постанову відповідача від 08.11.2023 у виконавчому провадженні НОМЕР_2 про стягнення виконавчого збору, на підставі якої прийняті спірні рішення у цій справі, визнав протиправною і скасував. Отже, постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 про примусове виконання постанови № НОМЕР_2 від 08.11.2023 про стягнення виконавчого збору винесена на підставі виконавчого документа суперечить нормам чинного законодавства України, а тому підлягають скасуванню.

Також позивач наголошує, що відповідач всупереч п. 4 ч. 5 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження» №1404-VIII прийняв постанову у ВП НОМЕР_1 про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 401,85 грн щодо власного виконавчого документу, а саме: постанови від 08.11.2023 про стягнення виконавчого збору у ВП № НОМЕР_2, тобто, подвійно, а не за виконання рішення основного виконавчого документа, яка (постанови від 08.11.2023) у подальшому скасована у судовому порядку у справі №580/11220/23. Тож, на переконання позивача, постанова державного виконавця про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження № НОМЕР_1 суперечить нормам чинного законодавства України, а тому підлягають скасуванню.

Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2024 року призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Щодо клопотання позивача про повернення апеляційної скарги відповідачу на підставі п. 1 ч. 4 ст. 298 КАС України, оскільки її підписано особою, право якої на вчинення таких дій не підтверджено у встановленому законом порядку, то колегія суддів вважає, що таке клопотання необґрунтоване та задоволенню не підлягає.

У вказаному клопотанні позивач зазначає, що представник відповідача - Назаренко Марта Олександрівна, яка підписала апеляційну скаргу в порядку самопредставництва, відповідно до витягу з ЄДРПОУ має обмеження в повноваженнях, зокрема, щодо зміни, відкликання, відмови від апеляційної скарги, укладення мирової угоди, натомість інститут самопредставництва не передбачає обмежень у діях особи, яка представляє інтереси юридичної особи або суб`єкта владних повноважень в порядку самопредставництва.

Однак, такі доводи позивача не узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, сформульованою у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 440/14831/23.

Так, у вказаній справі об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відступила від висновку, викладеного Верховним Судом у складі колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в постанові від 11.12.2023 у справі № 200/658/21-а та у інших справах, у яких Верховний Суд дійшов висновків, що за умови обмеження в ЄДР певних повноважень особа (працівник), яка вчиняє дії від імені юридичної особи, не може уважатися такою, що діє в порядку самопредставництва юридичної особи, та зазначила, що обмеження повноважень в ЄДР (зокрема, щодо права відмови, відкликання, визнання позову, відмови, відкликання апеляційних, касаційних скарг тощо) особи (працівника), яка вчиняє дії від імені юридичної особи, не спростовує можливості діяти такій особі в порядку самопредставництва від імені юридичної особи (суб`єкта владних повноважень).

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби від 24.10.2007 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з виконання наказу Господарського суду Черкаської області № 10-14/132 від 07.02.2006 про стягнення з позивача на користь ДП «Енергоринок» 92 013 581,12 грн боргу, 10498941,48 грн збитків від інфляції, 9637602,81 грн 3 % річних, 1000,00 грн пені, 1700 грн, 118 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Ухвалою від 14.05.2004 Господарський суд Черкаської області порушив провадження у справі № 17-14-01/1494 за заявою ТОВ «Агентство регіонального розвитку паливно-енергетичного комплексу «А/РТЕК» до позивача про визнання банкрутом.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 07.02.2013 розглянуто вимоги ДП «Енергоринок» з урахуванням уточнень до заяви та частково визнано його конкурсним кредитором ВАТ «Черкасиобленерго" на суму 114179007,99 грн.

Старший держаний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняв постанову від 28.12.2015 про зупинення виконавчого провадження № НОМЕР_2.

Позивач погасив кредиторську заборгованість перед ДП «Енергоринок» у повному обсязі, про що сторонами складено двосторонній акт звірки розрахунків за продану з ОРЕ електроенергію та по визнаних інфляційних, 3 % річних, штрафних санкціях та судових витратах.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 10.10.2023 у справі №17-14-01/1494 клопотання позивача про закриття провадження у справі №17-14-01/1494 задоволено, закрито провадження у справі №17-14-01/1494 за заявою ТОВ «Агентство регіонального розвитку паливно-енергетичного комплексу «А/РТЕК» про банкрутство позивача.

Як зазначає відповідач, 08.11.2023 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження.» та постанову від 08.11.2023 № НОМЕР_2 про стягнення виконавчого збору.

14.11.2023 на адресу позивача надійшла постанова головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської О.М. від 08.11.2023 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, яку позивач оскаржив у справі №580/11220/23.

09.11.2023 головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинська О.М. прийняла спірні постанови:

про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 щодо примусового виконання постанови від 08.11.2023 № НОМЕР_2 про стягнення виконавчого збору в розмірі 11215294,34грн;

про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження НОМЕР_1 в сумі 401,85грн.

Позивач, не погоджуючись зі вказаними постановами, звернувся з цим позовом до суду.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив, що оскільки Черкаський окружний адміністративний суд рішенням від 11.03.2024 у справі №580/11220/23, яке набрало законної сили 23.04.2024, скасував постанову відповідача від 08.11.2023 у виконавчому провадженні НОМЕР_2 про стягнення виконавчого збору, на підставі якої прийняті спірні рішення у цій справі, то постанова про відкриття у виконавчому провадженні НОМЕР_1 щодо стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні НОМЕР_2 не правомірна.

Щодо постанови від 09.11.2023 про стягнення витрат виконавчого провадження, то суд дійшов висновку про те, що відповідач, всупереч п.4 ч.5 ст.27 ЗУ №1404-VIII, прийняв вказану постанову щодо власного виконавчого документу, а саме: постанови від 08.11.2023 про стягнення виконавчого збору у ВП НОМЕР_2, тобто, подвійно, а не за виконання рішення основного виконавчого документа, яка у подальшому скасована у судовому порядку у справі №580/11220/23, до набрання законної сили рішенням суду у якій суд зупиняв розгляд цієї справи.

Колегія суддів часткового погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст.1 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - ЗУ №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЗУ №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з п. 5 ч. 1 ст.3 ЗУ № 1404-VІІІ підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Згідно з ч.1 ст.18 вказаного Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII установлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з ч.3 ст.40 ЗУ №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до абз 11 п 8 розд. III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5) у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 грудня 2021 року у справі №640/8132/20, «постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню шляхом виокремлення в самостійне виконавче провадження у разі закінчення того виконавчого провадження, у межах якого з боржника стягнуто виконавчий збір. При цьому, у разі, якщо виконавче провадження закінчено і винесена у ньому постанова щодо стягнення з боржника виконавчого збору є чинною (у порядку, визначеному законодавством, протиправною не визнана та не скасована) законодавством не передбачено іншої альтернативи поведінки виконавця, окрім як відкриття нового виконавчого провадження з виконання такої постанови».

З матеріалів справи вбачається, що постанова про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 щодо стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні НОМЕР_2 та постанова про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження у виконавчому провадженні НОМЕР_1 прийняті 09.11.2023 у зв`язку із закінченням виконавчого провадження НОМЕР_2 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VIII.

При цьому Черкаський окружний адміністративний суд рішенням від 11.03.2024 у справі №580/11220/23, яке набрало законної сили 23.04.2024, постанову відповідача від 08.11.2023 у виконавчому провадженні НОМЕР_2 про стягнення виконавчого збору, на підставі якої прийняті спірні рішення у цій справі, визнав протиправною і скасував.

Отже, оскільки постанова державного виконавця від 08.11.2023 № НОМЕР_2 про стягнення з позивача виконавчого збору під час розгляду цієї справи в суді визнана у судовому порядку протиправною та скасована, відповідно, не підлягає виконанню, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що постанова про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 є неправомірною та підлягає скасуванню.

Щодо спірного рішення про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до приписів пункту 4 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», на які посилався суд першої інстанції як підставу для задоволення позовних вимог в цій частині, виконавчий збір не стягується, зокрема, за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач всупереч зазначеній нормі виніс постанову від 09.11.2023 про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження НОМЕР_1 в сумі 401,85грн. щодо власного документу - постанови від 08.11.2023 у виконавчому провадженні НОМЕР_2 про стягнення виконавчого збору, тобто, подвійно.

Однак, апеляційний суд з таким висновком не може погодитись, оскільки приписи пункту 4 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» забороняють стягнення виконавчого збору за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, натомість, спірною постановою з позивача стягнуто розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, а не виконавчий збір, що є окремими категоріями.

Так, згідно зі статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

З викладених приписів слідує, що виконавчий збір та кошти на витрати виконавчого провадження є різними поняттями, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби, в той час як витрати виконавчого провадження - це витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень.

Відповідно до пункту 2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9-15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Тобто, вказана норма передбачає виняток щодо стягнення витрат виконавчого провадження лише щодо виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини.

При цьому, відповідно до вказаного пункту 2 Розділу VI Інструкції виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Отже, оскільки оскаржуваною постановою державного виконавця від 09.11.2023 НОМЕР_1 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження з примусового виконання постанови від 08.11.2023 НОМЕР_2 про стягнення виконавчого збору стягнуто з позивача витрати виконавчого провадження, а не виконавчий збір, як помилково вважав суд першої інстанції, то остання не підпадає під застосування приписів пункту 4 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», позаяк останній забороняє стягнення виконавчого збору, а спірною постановою стягнуто витрати виконавчого провадження.

При цьому, колегія суддів зазначає, що оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 підлягає скасуванню, то витрати пов`язані із винесенням вказаної постанови не підлягають включення до розміру мінімальних витрат виконавчого провадження.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 160/11725/22.

Отже, суд першої інстанції хоча й застосував неправильне мотивування до спірних правовідносин щодо оскаржуваної постанови, проте в цілому дійшов обґрунтованого висновку про скасування постанови державного виконавця від 09.11.2023 НОМЕР_1. У зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції у мотивувальній частині підлягає зміні з урахуванням мотивів, наведених у цій постанові.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що зазначені постанови відповідача прийняті ним не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами, є протиправними та підлягають скасуванню.

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з частиною першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, водночас вважає необхідним змінити вказане судове рішення у мотивувальній частині.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року - задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року, зазначивши, що підставами для задоволення позовних вимог є доводи, викладені у цій постанові Шостого апеляційного адміністративного суду.

У решті рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

А.Ю. Кучма