Справа № 320/30330/23
Суддя: Марич Є.В.
Дата ухвалення: 2024-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2024 року справа №320/30330/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі відповідач, ГУ ДПС у Київській області), в якому просить:

визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області форми «Ф» № 0-1027 від 27.02.2023 року, яким позивачеві нараховане зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2022 рік, на загальну суму 34 951,58 грн;

визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області форми «Ф» № 0-1027 від 27.02.2023 року, яким позивачеві нараховане зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2022 рік, на загальну суму 93 647,13 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником нежитлових будівель, що належить до об`єктів промисловості та використовуються ним у господарській діяльності, зокрема, для промислового виробництва меблів (деревообробна промисловість), що є підставою для звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу положень підпункту «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України. Разом з тим, контролюючим органом протиправно нараховано на вказані об`єкти нерухомості податок на нерухоме майно за 2022 рік, а тому податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.01.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позовну заяву.

Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в позову та вказав, що застосування підпункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання таких обов`язкових умов: наявність будівель промисловості, їх перебування у власності промислових підприємств та ці будівлі не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. У зв`язку з тим, що позивач у своїй підприємницькій діяльності використовував такий вид діяльності, як «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна», платником не надано документального підтвердження щодо здійснення виробничої діяльності на вказаних об`єктах промисловості, то немає можливості визначити використання приміщень за функціональним призначенням. Тому відповідач вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення про визначення зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті на підставі та у порядку, визначених чинним законодавством України, а підстави для їх скасування відсутні.

Представником позивача подано письмові пояснення, в яких заперечив проти доводів відповідача, викладених у відзиві, та наголосив, що об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності позивача та використовуються ним особисто за цільовим призначенням в якості будівель для промислового виробництва меблевої продукції, не передавались в оренду, позичку, лізинг тощо та цілковито підпадають під визначення, що міститься в підпункті «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, а тому не є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а тому прийняті без урахування таких положень спірні податкові повідомлення-рішення є незаконними, необґрунтованими та підлягають скасуванню в судовому порядку.

Суд за згодою сторін, на підставі ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України, перейшов до розгляду справи по суті в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами і доказами.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 06.11.2015 за №2 035033 та з 06.11.2015 перебуває на податковому обліку як платник податків.

ГУ ДПС у Київській області на підставі пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України винесено податкові повідомлення-рішення:

№ 0-1027 від 27.02.2023, яким позивачеві нараховане зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2022 рік по об`єкту, що перебуває у власності позивача загальною площею 586,6 кв.м, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , літера «Б-1», в сумі 34 951,58 грн;

№ 0-1027 від 27.02.2023, яким позивачеві нараховане зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2022 рік по об`єкту, що перебуває у власності позивача загальною площею 1571,70 кв.м, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 93 647,13 грн.

Позивач, вважаючи зазначені податкові повідомлення-рішення протиправними, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII, набрав чинності з 01.01.2015 (Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, а саме, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - це місцевий податок у складі податку на майно, що сплачується платниками податку за об`єкти житлової та/ або нежитлової нерухомості і зараховується до місцевого бюджету (ст.ст. 10, 266 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпунктів 14.1.129, 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об`єкти житлової нерухомості - будівлі, зареєстровані згідно із законодавством як об`єкти житлової нерухомості, дачні та садові будинки. Об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості.

Перелік платників податку, об`єкт оподаткування, база оподаткування, пільги із сплати податку, ставка податку, податковий період, порядок обчислення суми податку, порядок обчислення сум податку в разі зміни власника об`єкта оподаткування податком, порядок сплати податку, строки сплати податку регулюються статтею 266 Податкового кодексу України.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Приписи підпункту 266.2.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначають, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до підпункту 266.3.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Згідно підпункту 266.3.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування (пп. 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України).

Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України закріплено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно підпункту 266.7.2 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Тобто, із набранням чинності вказаними положеннями Податкового кодексу України 01 січня 2015 року, власники об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості є платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за виключенням випадків, визначених пп. 266.2.2 п. 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Згідно підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, законодавцем, у кожному буквеному пункті передбачено конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), будівлі промисловості («є»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), тощо).

Отже, підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Разом з тим, згідно підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України в редакції Закону № 466-IX від 16.01.2020 не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

У постанові від 02.09.2020 року по справі №0940/1909/18 Верховний Суд зазначив, що обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм, у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як у даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі, які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Отже, застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, а саме: у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Зазначена правова позиція викладена Судовою палатою з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові Верховного Суду від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17.

У цій постанові Судова палата частково відступила від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 травня 2018 року у справі №806/2676/17 та вказала, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та перебування у власності промислових підприємств.

А отже, перебування нерухомого майна у власності фізичної особи не є перешкодою для застосування вказаного положення у разі якщо такі об`єкти використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Отже, на підставі вищевикладеного, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є саме правовий статус будівлі.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 (далі ДК 018-2000), призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

За приписами пункту 5.2 статті 5 Податкового кодексу України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

З огляду на вказане, враховуючи положення підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, суд зазначає, що приписами Податкового кодексу України чітко визначено, що будівлі промисловості, віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно позивачу на праві власності належить нежитлова будівля «літера Б-1», що знаходиться за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Шкарівка, вул. Ватутіна, буд. 3-Г загальною площею 586,6 кв.м та нежитлова будівля «літера Б», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1571,70 кв.м.

Вказані нежитлові приміщення позивач придбав у ТOB «Агрініоні» на підставі договорів купівлі-продажу нежитлової будівлі від 21.02.2022, які посвідчені приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Корнійчук A.B. та зареєстровані в Реєстрі за №946 та №947.

Вказані будівлі відповідно до інвентаризаційної справи Білоцерківського МБТІ за цільовим призначенням є цехом з виробництва, а відтак, відносяться до будівель і споруд промислових підприємств, що безпосередньо задіяні у промисловому виробництві.

Податковим органом не заперечується, що належні позивачу будівлі відносяться до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.

Водночас, як вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець та основним видом діяльності позивача є: 31.01 - Виробництво меблів для офісів і підприємств торгівлі; інші види діяльності: 31.02 Виробництво кухонних меблів; 31.09 Виробництво інших меблів; 46.47 Оптова торгівля меблями, килимами й освітлювальним приладдям; 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 77.12 Надання в оренду вантажних автомобілів; 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; 46.62 Оптова торгівля верстатами; 46.69 Оптова торгівля іншими машинами й устаткованням.

Відтак, основним видом підприємницької діяльності позивача є саме промислове виробництво товарів широкого вжитку, а саме продукції меблевої промисловості для офісів та підприємств торгівлі.

Отже, позивачем здійснюється господарська діяльність, зокрема, із виробництва меблів для офісів і підприємств торгівлі, з використанням промислових нежитлових будівель за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1571,70 кв.м. та АДРЕСА_1 загальною площею 586,6 кв.м. Тобто, позивач використовує вказані нежитлові приміщення з метою здійснення своєї підприємницької діяльності.

В підтвердження здійснення господарської діяльності, а саме виробництва меблів, позивачем долучено до позову відповідні первинні документи (договори, видаткові накладні, акти здачі- прийняття робіт та накладні) на придбання сировини та реалізацію готової продукції.

Разом з тим, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що вказані нежитлові будівлі позивач використовує саме за видом діяльності - 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

При цьому, в підтвердження зазначеного відповідач не надав жодних належних доказів.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, позивачем 25.02.2021 укладено договір оренди квартири № 25/02/21 з TOB «ЕНКІ КОНСТРАКШН» (Орендар), відповідно до умов якого ФОП ОСОБА_1 (Орендодавець) передав в тимчасове платне користування на користь TOB «ЕНКІ КОНСТРАКШН» (Орендар) квартиру під АДРЕСА_2 , площею 55 кв.м., для здійснення господарської діяльності Орендаря. Згідно із п.2.1 розділу II Договору термін оренди складає 12 місяців з 25.02.2021 року по 25.02.2022 року.

Відповідно до п.3.1 розділу III Договору орендна плата за користування майном складає 1050 доларів США, що є еквівалентом 29 700, 00 грн. на місяць на момент підписання Договору.

Згідно платіжного доручення № 93 від 25.01.2022, TOB «ЕНКІ КОНСТРАКШН» 25.01.2022 перераховано на користь ФОП ОСОБА_1 оплату за оренду приміщення за листопад-грудень 2021 року в сумі 59 400,00 грн.

Вказана сума доходу від надання в оренду власної квартири у м. Києві задекларована позивачем у відповідній декларації за І квартал 2022 року.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач вказані нежитлові приміщення передає в оренду та використовує їх не за їх цільовим призначенням.

Суд зазначає, що умовою застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є використання будівель промисловості для виробництва, при цьому зазначена норма не встановлює обсягів такого використання власником, тобто чи таке використання для виробництва є основним видом доходу власника, чи становить не велику частину такого доходу.

Таким чином, оскільки відповідачем не доведено фактів використання вказаних нежитлових будівель за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1571,70 кв.м. та АДРЕСА_1 загальною площею 586,6 кв.м не у виробничій діяльності позивача, не за їх цільовим призначенням, а також не доведено факту передачі таких приміщень позивачем в оренду третім особам, суд приходить до висновку, що нарахування позивачу зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за цими об`єктами є безпідставним, недоведеним, а податкові повідомлення-рішення № 0-1027 від 27.02.2023 та № 0-1027 від 27.02.2023 є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частинами першою, другою статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, з урахуванням вищенаведеного, відповідач не довів належними і допустимими доказами правомірності прийняття ним спірних податкових повідомлень-рішень.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

За таких обставин, проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

На підставі частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України на користь позивача підлягають стягненню здійсненні ним судові витрати зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, буд.5-а, код ЄДРПОУ ВП 44096797) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, задовольнити.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, буд.5-а, код ЄДРПОУ ВП 44096797) від 27.02.2023р. №0-1027 та від 27.02.2023р. №0-1027.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1285,98 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят п`ять гривень, дев`яносто вісім) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, буд.5-а, код ЄДРПОУ ВП 44096797).

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Марич Є.В.