Справа № 320/11414/24
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2024-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Карпушової О.В., Файдюка В.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій відповідача щодо обмеження розміру підвищення пенсії позивача, як учасника бойових дій, та відповідно, зобов`язання відповідача перерахувати та виплатити позивачу, як учаснику бойових дій, пенсію з урахуванням підвищення, установленого приписами п. "г" ст. 15 ЗУ №103/96-ВР, у розмірі 150% мінімальної пенсії за віком, встановленої Законами на 01.01. відповідного календарного року, з 12.10.2005р.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є військовим пенсіонером, з 12.10.2005р. отримує пенсію за вислугу років у відповідності до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та перебуває на обліку у ГУ ПФУ в м. Києві.

У складі пенсійної виплати позивачу щомісячно нараховується та виплачується доплата як учаснику бойових дій у розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Посилаючись на наявність визначених законом підстав для виплати такої допомоги у розмірі 150% мінімальної пенсії за віком, позивач звернувся до відповідача із запитом від 19.02.2024р. (вх. №159/11) про нарахування та виплату вказаної доплати.

Листом відповідача від 23.02.2024р. за вих. №2600-0202-8/37757 позивачу відмовлено у задоволенні запиту у зв`язку із відсутністю на те законних підстав.

Вважаючи вказані дії протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

З 01.01.1994 введено в дію Закон України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", частина третя статті 12 якого встановлювала, що учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі мінімальної пенсії за віком.

Законом України від 23.11.1995 №458/95-ВР зазначену норму викладено у новій редакції, у силу якої учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі 150 % мінімальної пенсії за віком.

Наведена редакція статті 12 Закону №3551-ХІІ була чинною до 01.07.2006.

Водночас пунктом 2 Закону України від 05.10.2005 №2939-IV частину четверту статті 12 Закону №3551-ХІІ викладено в такій редакції: "Учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність".

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень Закону №2939-IV, цей Закон набирає чинності з 1 січня 2006 року, крім пунктів 2 і 5, які набирають чинності з 1 липня 2006 року, та пункту 4, який набирає чинності з 1 січня 2007 року.

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Спір у цій справі стосується правомірності нарахування та виплати позивачу підвищення до пенсії як учаснику бойових дій відповідно до статті 12 Закону №3551-XII у розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Суд зауважує, що з 01.07.2006 та станом на момент вирішення спору чинна редакція статті 12 Закону №3551-XII передбачає підвищення пенсії учасникам бойових дій в розмірі 25 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Вказане положення Закону не змінювалось, таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними), у встановленому законом порядку не визнавалося.

Враховуючи, що в редакції Закону №3551-XII з 1 липня 2006 року відсутня норма, яка встановлює підвищення пенсії учасників бойових дій на 150% мінімальної пенсії за віком, а натомість визначено, що учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, суд дійшов висновку, що відповідач під час нарахування та виплати позивачу пенсії діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Верховний Суд у постанові від 26.11.2020 у справі №826/16982/18 розглядаючи питання правомірності нарахування учаснику бойових дій підвищення до пенсії у розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, звернув увагу на такі обставини.

У пункті 2.1 Рішення від 26.12.2011 №20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України в рішенні від 25.01.2012 №3-рп/2012 визначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян зокрема керуються принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, у тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України (пункт 4 мотивувальної частини). Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості (пункт 1 резолютивної частини).

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави. Неприпустимим є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими не ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, Верховний Суд у постанові від 26.11.2020 у справі №826/16982/18 дійшов висновку про відсутність правових підстав для виплати позивачу пенсії з урахуванням підвищення в розмірі 150 % мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій відповідно до Закону України №3551-ХІІ в редакції Закону від 23.11.1995 №458/95-ВР.

Позивач не заперечував, що підвищення до пенсії як учаснику бойових дій у спірний період йому нараховане та виплачене виходячи з розміру 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Наведене також підтверджено залученими до матеріалів справи копіями протоколів.

За наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя О.В.Карпушова

суддя В.В.Файдюк