Справа № 320/4733/24
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2024-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4733/24 Суддя (судді) першої інстанції: Войтович І.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Карпушова О.В., Файдюка В.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачеві всіх належних йому сум в день звільнення відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні згідно положень частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в сумі 56 094,03 грн. за період з 1 листопада 2023 року по 3 листопада 2023 року включно, з 6 листопада 2023 року по 10 листопада 2023 року включно та за 13 листопада 2023 року.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року адміністративний позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представником позивача було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 рішенням Вищої ради правосуддя "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Деснянського районного суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку" №1016/0/15-23 від 31.10.2023 було звільнено з посади судді Деснянського районного суду міста Києва, у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом Голови Деснянського районного суду міста Києва від 2 листопада 2023 року №362-к "Про відрахування зі штату суддів судді Лісовської О.В." позивач відрахована зі штату суду 02 листопада 2023 року.

Згідно Наказу від 02 листопада 2023 року №362-к позивачу належить до виплат: компенсація за невикористану частину основної щорічної відпустки за період роботи з 11 травня 2022 року по 10 травня 2023 року у кількості 18 робочих днів; компенсація за невикористану частину додаткової щорічної відпустки за 2022 рік в кількості 7 календарних дні; компенсація за невикористану частину основної щорічної відпустки за період роботи з 11 травня 2023 року по 02 листопада 2023 року у кількості 15 робочих днів; компенсація за невикористану частину додаткової щорічної відпустки за вислугу років за 2023 рік в кількості 13 календарних днів; вихідну допомогу в розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Кошти в сумі 521 488, 93 грн 14.11.2023 надійшли на банківський рахунок позивача, що підтверджується випискою по рахунку АТКБ "Приватбанк" за 14.11.2023 №6И497DN4K0AQKIT7.

05 грудня 2023 року позивач звернулась до відповідача з письмовою пропозицією досудового врегулювання спору щодо добровільної сплати загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Листом від 20 грудня 2023 року №6-3380/23 відповідач повідомив позивача про проведення розрахунку з останнім 08 листопада 2023 року.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачеві всіх належних їй сум в день звільнення відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України, позивач звернулась до суду за захистом порушеного права.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, законодавством установлений обов`язок роботодавця провести в день звільнення працівника виплату йому всіх сум, що належать від підприємства, установи, організації. Водночас за невиконання такого обов`язку встановлена відповідальність для роботодавця (виплата працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку) у випадку відсутності спору про розмір сум та у випадку, коли такий спір вирішено на користь працівника.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №400/2884/18, від 16.07.2020 у справі №812/1259/17, від 16.07.2020 у справі №825/1540/17, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 13.08.2020 у справі №808/610/18.

Статтею 52 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) визначено, що суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Відповідно до ч.2 ст.135 указаного Закону суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Таким чином, після зарахування судді до штату суду він є працівником цього суду і отримує заробітну плату у вигляді суддівської винагороди. У разі звільнення - суддя припиняє трудові відносини із цим судом, а тому має право на повний розрахунок із ним відповідно до ст.116 КЗпП України, оскільки спеціальним Законом №1402-VIII питання спірної компенсації не урегульоване.

Як підтверджується копією виписки з карткового рахунку позивача та не заперечується відповідачем у відзиві, недоотримана сума коштів виплачена позивачу 14.11.2023.

Cуд зазначає, що датою звільнення судді є дата прийняття уповноваженим органом (Вищою радою правосуддя) відповідного рішення, в даному випадку - 31 жовтня 2023 року.

Акт про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади є правовою підставою для виникнення або закінчення конкретних трудових відносин особи як судді з державою. У таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається обов`язок оформити ці відносини та встановити початковий або кінцевий момент їх виникнення з призначенням, пов`язаних з цим, відповідних виплат.

Отже, до повноважень голови суду належить видання на підставі акта про звільнення судді з посади відповідного наказу. Тобто, в контексті спірних правовідносин повноваження голови суду обмежуються виданням наказу про відрахування судді, звільненого ВРП з посади судді.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 по справі №815/5811/16.

Отримавши рішення ВРП, голова суду на підставі статті 125 Закону № 1402-VIII зобов`язаний видати наказ про виключення зі штату суду такого судді.

Зважаючи на те, що звільнення позивача відбулось 31.10.2023, а недоотримана сума коштів у розмірі 521 488, 93 грн була виплачена позивачу (надійшла на банківський рахунок) 14.11.2023, має місце факт невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

При цьому суд констатує, що станом на час звільнення позивача був відсутній спір про розміри належних їй сум.

Враховуючи встановлений факт невиплати з вини ТУ ДСА України м. Києві належних звільненій ОСОБА_1 сум (521 488, 93 грн) у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, необхідним є зобов`язання відповідача виплатити позивачу її середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, а саме, з 01.11.2023 по 13.11.2023.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Пунктом 2 Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладене розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Згідно з наданою ТУ ДСА України в м. Києві довідкою від 23.11.2023 середньоденна заробітна плата (суддівська винагорода) за останні 2 місяці перед звільненням складала за вересень 2023 року - 134002,50 грн; за жовтень 2023 року - 134002,50 грн., кількість фактично відпрацьованих робочих днів протягом двох останніх місяців роботи на займаній посаді - 43 дні, середньоденний заробіток складає 6232, 67 грн (268005, 00 / 43 робочі дні).

Час затримки виплати належних звільненій ОСОБА_1 сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, а саме, з 01.11.2023 по 13.11.2023 складає 9 робочих днів.

Відтак, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 56 094,03 грн (6232,67 грн х 9 робочих днів).

Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач посилається на Указ Президента України від 26.07.2023 року № 451/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", яким продовжено дію воєнного стану на території України до 16 листопада 2023 року, а також на наказ ТУ ДСА в м. Києві № 6/аг від 24 червня 2022 року" Про організацію роботи під час повітряної тривоги", пунктом 4.1. якого передбачено, що на випадок виникнення надзвичайної ситуації, пов`язаної із загрозою ракетного удару та оголошення сигналу "повітряної тривоги", загрозою або початком забруднення повітря хімічно небезпечною чи радіоактивною речовиною, всім працівника Управління рекомендовано спуститися в найближче укриття - станція метро "Печерська".

Як зазначено у відзиві на позов, 10.11.2023 року об 11:23 (п`ятниця, скорочений робочий день) Казначейством були переведені кошти для розрахунку по наказу № 362-к, але згідно з даними, наявними в інтернет-ресурсах, у м. Києві була оголошена "повітряна тривога", яка тривала 3 години 37 хвилин, що унеможливило проведення розрахунку в той день з об`єктивних причин. Тому він був проведений на наступний робочий день - 13.11.2023.

Відповідно до даних, що містяться у застосунку "Київ Цифровий", дійсно, 10 листопада 2023 року у м. Києві у 10:29 було оголошено повітряну тривогу, що тривала 3 години 37 хвилин, тобто до 14:06. Згідно із інформацією, розміщеною на сайті ТУ ДСА у м. Києві, розклад роботи відповідача у п`ятницю з 08:00 до 15:45.

Як вбачається з викладеного вище, відбій повітряної тривоги був о 14:06, а робочий день тривав до 15:45.

З наданого відзиву на позов неможливо встановити, чому у робочий час, що залишався після відбою тривоги, не був проведений розрахунок з позивачем.

Що стосується тверджень відповідача про наявність обставин непереборної сили, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Згідно із частиною другою статті 14-1 Закону України "Про торгово- промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройних конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, ведення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона обмеження) експорту/ імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності. Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс- мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом. При цьому сертифікат ТПП, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17, від 25.11.2021 у справі № 905/55/21, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21, від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17.

Так, на підтвердження настання форс-мажорних обставин у Торгово-промисловій палаті України видається сертифікат про форс-мажорні обставини - документ встановленої ТПП України форми, виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору та затвердженим Регламентом.

На офіційному сайті ТПП України зазначено наступне: "З метою позбавлення обов`язкового звернення до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП і підготовки пакета документів у період дії введеного воєнного стану на сайті ТПП України розміщено 28.02.2022 загальний офіційний лист ТПП України щодо засвідчення форс-мажорних обставин. Даний лист особа, яка порушує свої зобов`язання у зв`язку із обставинами, пов`язаними із військовою агресією російської федерації проти України, в період дії введеного воєнного стану має право долучати до свого повідомлення про форс- мажорні обставини, які унеможливили виконання зобов`язань за умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів у встановлений термін для можливості обґрунтованого перенесення строків виконання зобов`язань та вирішення спірних питань мирним шляхом". У постанові Верховного Суду від 25.01.2022 року у справі № 904/3886/21 вказано про те, що належним підтвердженням існування форс-мажорних обставин (доказом існування обставин непереборної сили, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання умов договору) є відповідний сертифікат.

Така позиція суду є цілком логічною, оскільки лист Торгово-промислової палати від 28.02.2022 року засвідчує лише наявність воєнного стану як форс-мажору в цілому, однак це не означає, що він стане непереборною обставиною для кожного.

Сертифікат, який видається Торгово-промисловою палатою України або регіональною ТПП за особистою заявою сторони, засвідчує не лише наявність форс- мажорної обставини, а її вплив на конкретне зобов`язання, що унеможливлює його виконання у термін, передбачений відповідним договором, контрактом, угодою.

Таким чином, відповідач на підтвердження наявності обставин непереборної сили, що завадили йому своєчасно виконати свої зобов`язання перед позивачем, повинен надати докази на підтвердження наявності таких обставин, але у даній справі відповідачем такі докази надані не були.

Крім того, однієї лише наявності форс-мажору, листа Торгово-промислової палати чи сертифіката недостатньо, невиконання зобов`язання має бути спричинене саме форс-мажором.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя О.В.Карпушова

суддя В.В.Файдюк