Справа № 460/6763/24
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2024-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

13 вересня 2024 року м. Рівне №460/6763/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач-1/ГУ ПФУ в Рівненській області), Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі відповідач-2/ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просила:

- визнати протиправним рішення ГУ ПФУ в м. Києві від 31.05.2024 №29 про відмову у призначенні пільгової пенсії за віком за Списком №2 відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області призначити та виплачувати пільгову пенсію за віком за Списком №2 відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, починаючи із 24.05.2024.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача вказала, що після досягнення віку 52 років, маючи загальний страховий стаж понад 36 років, позивач звернулася до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2. Однак, рішенням ГУ ПФУ в м. Києві від 31.05.2024 №29, прийнятим за принципом екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, їй відмовлено у призначенні такої пенсії з тих підстав, що заявниця не досягла віку, визначеного пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а саме 55 років. Не погоджуючись із такою відмовою та спростовуючи викладені у ній висновки пенсійного органу, представник позивача покликається на положення пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, та стверджує, що позивач досягла віку, необхідного для призначення згаданої вище пенсії (50 років). Вважає, що відповідач-2 протиправно не призначив позивачу пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №2, внаслідок чого порушив гарантоване державою право на пенсійне забезпечення. З огляду на наведене, представник позивача просила позов задовольнити.

Ухвалою суду від 28.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі №460/6763/24 та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою суду у відповідачів витребувано додаткові докази у справі.

11.07.2024, з використанням підсистеми «Електронний суд», відповідач-1 подав до суду відзив на позовну заяву, за змістом якого з позовними вимогами не погодився. На підтвердження своїх заперечень зазначив, що з огляду на запровадження принципу екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, заяву позивача від 24.05.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2 розглянуто ГУ ПФУ в м. Києві, яким 31.05.2024 прийнято оскаржуване рішення №29 про відмову у призначенні пенсії. На підтвердження обґрунтованості спірного рішення пенсійний орган вказав, що на час виникнення спірних правовідносин наявна колізія між нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення» (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020), з одного боку, та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з іншого, в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначає такий вік у 50 років, тоді як другий у 55 років. Відповідач-1 зауважив, що однією з умов для визначення права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є досягнення віку 55 років. Однак, згідно з паспортом позивача, на момент звернення до органу Пенсійного фонду України вона досягла віку 52 років, що суперечить вимогам вказаного Закону у частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2. Звернув увагу, що норми статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є чинними та неконституційними не визнавались, а відтак, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач-2 діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України. Також, пенсійний орган наголосив, що за приписами частини першої статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України», закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Проте, на виконання рішення КСУ від 23.01.2020 №1-р/2020, Верховною Радою України не внесено зміни до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Враховуючи зазначене та вимоги чинного законодавства, оскільки позивач не досягла віку, встановленого статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (55 років), то, на переконання відповідача-1, підстави для призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відсутні. З наведених підстав орган Пенсійного фонду просив у задоволенні позову відмовити повністю.

10.09.2024 до суду також надійшов відзив відповідача-2 на позовну заяву, згідно з яким ГУ ПФУ в м. Києві вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Мотивуючи свої заперечення, відповідач-2 навів доводи та аргументи, аналогічні викладеним у відзиві відповідачем-1. Поряд з тим, зазначив, що відповідно до наданих позивачем до заяви про призначення пенсії документів, страховий стаж враховано повністю та складає 36 років 9 днів, пільговий стаж 10 років 1 місяць 28 днів, що дає право на зниження пенсійного віку на 5 років. Таким чином, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за Списком №2 у зв`язку із недосягненням пенсійного віку (55 років). Відтак, відповідач-2 стверджує про законність прийнятого ним рішення та відсутність будь-яких підстав для визнання дій Управління протиправними. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

В силу приписів частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні у справі матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду й вирішення спору по суті, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 24.05.2024 звернулася до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, до якої долучила копії необхідних документів (а.с.45-46).

Вказана заява розглянута за принципом екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань ГУ ПФУ в м. Києві, за наслідками чого 31.05.2024 прийнято рішення №29 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії. В оскаржуваному рішенні зазначено, зокрема, що «відповідно наданих до заяви документів про стаж (довідка про присвоєння ідентифікаційного номера, трудова книжка, довідка підтвердження пільгового стажу, диплом, накази по підприємству, свідоцтво про народження дитини) страховий стаж враховано повністю та складає 36 років 9 днів, пільговий стаж 10 років 1 місяць 28 днів, що дає право на зниження пенсійного віку на 5 років. Враховуючи вищезазначене, гр. ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за Списком №2 в зв`язку із недосягненням пенсійного віку (55 років).» (а.с.26).

Вважаючи таку відмову у призначенні пенсії протиправною, представник позивача звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частин другої, третьої статті 22 Основного Закону України, конституційні права і свободи людини і громадянина гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

А згідно з частиною першою статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право на отримання пенсії як складова права на соціальний захист є конституційним правом громадян.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених законом, визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV).

Так, статтею 1 Закону №1058-IV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Умови призначення пенсії за віком установлено статтею 26 Закону №1058-IV. Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року (…).

Судом установлено, що положеннями абзаців першого та другого пункту 2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV у редакції до 11.10.2017 було передбачено, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

11.10.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VIII (далі Закон №2148-VIII), яким, зокрема, Закон №1058-ІV доповнено новим розділом XIV-1 «Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян» та викладено у новій редакції пункт 2 розділу XV цього Закону.

Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV (у редакції Закону №2148-VIII), пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Тобто, Законом №1058-ІV у редакції до внесення змін Законом №2148-VIII (до 11.10.2017) визначалось, що пенсії за віком на пільгових умовах за Списками №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, призначались особам за нормами Закону №1058-ІV, за умови досягнення ними пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Разом з тим, з набранням чинності Законом №2148-VIII (11.10.2017) призначення згаданих вище пенсій має здійснюватись безпосередньо за нормами Закону №1058-ІV (з огляду на приписи абзаців першого та другого пункту 2 розділу XV цього Закону).

У зв`язку з цим, у частині першій статті 114 Закону №1058-IV законодавцем передбачено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Пунктом 2 частини другої цієї ж статті визначено, що працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Водночас, суд звертає увагу, що до внесення згаданих вище змін у Закон №1058-ІV, питання призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зокрема, за Списком №2 фактично визначалося нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-XII), який залишається чинним на день виникнення спірних правовідносин.

За змістом статті 12 Закону №1788-XII, право на пенсію за віком мають чоловіки після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

За правилами пункту «б» частини першої статті 13 Закону №1788-XII (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VІІІ (далі Закон №213-VІІІ)), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Тобто, правове регулювання, передбачене пунктом «б» частини першої статті 13 Закону №1788-XII (у редакції Закону №213-VІІІ), за своїм змістом є ідентичним нормам пункту 2 частини другої статті 114 Закону №1058-ІV.

Таким чином, станом на час виникнення між сторонами справи спірних правовідносин питання призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 врегульовано положеннями двох нормативно-правових актів, а саме: статтею 114 Закону №1058-ІV та статтею 13 Закону №1788-XII (у редакції Закону №213-VІІІ).

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України (КСУ) від 23.01.2020 №1-р/2020 (далі рішення КСУ №1-р/2020) визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення статті 13 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VІІІ (пункт 1 вказаного рішення).

Відповідно до пункту 2 рішення КСУ №1-р/2020, стаття 13 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VІІІ, які визнані неконституційними, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У свою чергу, пунктом 3 вказаного Рішення визначено, що застосуванню підлягає стаття 13 Закону №1788-XII у редакції до внесення змін Законом №213-VІІІ для осіб, які працювали до 01.04.2015 на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:

«На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

(…)

б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи жінкам; (…)».

За приписами статті 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку (стаття 152 Основного Закону України).

Отже, рішенням КСУ №1-р/2020 відновлено дію, зокрема, пункту «б» частини першої статті 13 Закону №1788-XII, які з 23.01.2020 є чинними у редакції до внесення змін Законом №213-VIII.

У той же час, Закон №2148-VIII, яким внесено зміни до Закону №1058-ІV, зокрема, доповнено статтею 114, на предмет конституційності не перевірявся.

За таких обставин, станом на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-ХІІ, з урахуванням рішення КСУ №1-р/2020, встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, для жінок після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах, у той час, як положення Закону №1058-ІV визначали таке право для жінок після досягнення ними 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

З даного приводу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2021 у зразковій справі №360/3611/20 дійшла наступного висновку:

«(…) Таким чином, рішенням №1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону №1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом №213-VIII.

(…) Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, з одного боку, та Законом №1058-ІV з іншого, в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному.

(…) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ, з урахуванням рішення КСУ №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.»

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постановах від 30.03.2023 у справі №300/1951/20 та від 01.05.2024 у справі №580/3245/20.

В силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, на переконання суду, наведене вище правове регулювання порушує вимогу щодо «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (ратифікована Законом України від 17.07.97 №475/97-ВР), та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України»).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що за такого правового регулювання застосуванню у цій справі підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ, а не Закону №1058-ІV, оскільки положення пункту «б» частини першої статті 13 Закону №1788-XII (з урахуванням рішення КСУ №1-р/2020) визначають більш сприятливі умови для жінок при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Аналіз наведеної законодавчої норми дає підстави для висновку, що для зарахування певної роботи із шкідливими і важкими умовами праці до пільгового стажу за Списком №2, передусім, працівнику потрібно підтвердити, що виконання цієї роботи дає право на пільгову пенсію, тобто, що дотримано всіх умов, які зазначені у статті 13 Закону №1788-ХІІ (з урахуванням рішення КСУ №1-р/2020), а саме:

- досягнення віку 50 років для жінок;

- зайнятість на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці протягом повного робочого дня (час простою, відпустки без збереження заробітної плати, тощо до пільгового стажу не зараховується);

- виконувана робота відповідає Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України на відповідний період;

- підтвердження пільгової роботи результатами атестації робочих місць.

Відсутність хоча б однієї з наведених вище умов не дає працівникові права на пенсію за віком на пільгових умовах (якщо інше не встановлено законодавством).

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та на день звернення до відповідача-1 із заявою про призначення пенсії (24.05.2024) досягла віку 51 року 11 місяців.

Відтак, суд констатує, що станом на день звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 позивач досягла віку, визначеного пунктом «б» частини першої статті 13 Закону №1788-XII, з урахуванням рішення КСУ №1-р/2020 (50 років).

Поряд з цим, суд зазначає, що право на пенсію за віком на пільгових умовах пов`язане не лише з досягненням особою певного віку, а також з тривалістю наявного у неї загального та спеціального (пільгового) страхового стажу.

Зі змісту спірного рішення відповідача-2 судом установлено, що відповідно до наданих позивачем до заяви документів (довідка про присвоєння ідентифікаційного номера, паспорт, трудова книжка, довідка про підтвердження пільгового стажу, диплом про освіту, накази по підприємству про проведення атестації робочих місць, свідоцтво про народження дитини та свідоцтво про шлюб), страховий стаж ОСОБА_1 враховано повністю та складає 36 років 9 днів (а.с.26).

Суд відзначає, що обставини стосовно обсягу наявного у позивача загального страхового стажу не є спірними у цій справі та учасниками справи визнаються.

Однак, що стосується спеціального (пільгового) страхового стажу позивача, то за змістом оскаржуваного рішення обсяг останнього становить 10 років 1 місяць та 28 днів (згідно з розрахунком страхового стажу, пенсійним органом зараховано періоди роботи позивача з 01.10.2003 до 31.12.2003, з 01.01.2004 до 02.07.2006, з 01.08.2006 до 26.10.2006, з 01.11.2006 до 31.01.2007 та з 01.11.2009 до 30.09.2016) (а.с.26-27).

У той же час, довідкою Комунального підприємства «Рівненська обласна клінічна лікарня імені Юрія Семенюка» Рівненської обласної ради від 23.05.2024 №183 про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стверджується, що ОСОБА_1 працювала повний робочий день в означеному комунальному підприємстві у період з 01.10.2003 до 30.09.2016 на посаді молодшої медичної сестри палатної блоку інтенсивної терапії опікового відділення та виконувала відповідний обсяг і перелік обов`язків.

(…) Вказана посада передбачена розділом ХХIV Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №461.

За результатами атестації робочого місця ОСОБА_1 за умовами праці, наказами по КП «РОКЛ ім. Ю. Семенюка» РОР від 20.05.2003 №135-ОД, від 19.05.2008 №147-ОД, від 20.05.2013 №10-ОД/К/2 та від 16.05.2018 №53-ОД підтверджено її право на пільгове пенсійне забезпечення на вказаній у довідці роботі (а.с.17-18, 19-20, 21-22, 23).

Пільговий стаж роботи позивача становить 12 років 11 місяців 29 днів (а.с.16).

З даного приводу суд зауважує, що за змістом спірного рішення про відмову у призначенні пенсії відповідачем-2 не наведено будь-яких пояснень щодо підстав незарахування певних періодів роботи позивача до її спеціального (пільгового) стажу.

Поряд з цим, з наявного у матеріалах справи розрахунку обсягу страхового стажу ОСОБА_1 (форма РС-право) судом встановлено, що із загального періоду роботи позивача на посаді, яка дає право на пільгову пенсію, відповідачем-2 не зараховано до пільгового стажу позивача, зокрема, період її перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (з 16.02.2007 до 31.10.2009) (а.с.27)

Суд не погоджується з такими висновками пенсійного органу, у зв`язку з чим зазначає таке.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ установлено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог Закону №1788-ХІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до абзацу першого пункту 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З аналізу змісту наведених вище норм Порядку №637 слід дійти висновку, що у разі відсутності у трудовій книжці записів про роботу, відповідний стаж роботи особи встановлюється на підставі виписок, уточнюючих довідок, відомостей та інших документів, які містять відомості про періоди роботи. Тобто, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.03.2018 у справі №233/2084/17, від 16.05.2019 у справі №161/17658/16-а, від 27.02.2020 у справі №577/2688/17, від 31.03.2020 у справі №446/656/17 та від 21.05.2020 у справі №550/927/17.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що при вирішенні питання про підтвердження зайнятості особи на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників не є необхідними, якщо відповідний стаж підтверджується відомостями, зазначеними у трудовій книжці працівника.

Так, на підтвердження заявлених позовних вимог представником позивача долучено до матеріалів справи, зокрема, копію належної позивачу трудової книжки серії НОМЕР_1 від 11.06.1990, відповідно до записів №№8-10 якої, у період з 01.10.2003 до 30.09.2016 ОСОБА_1 працювала на посаді молодшої медичної сестри палатної блоку інтенсивної терапії опікового відділення КП «РОКЛ ім. Ю. Семенюка» РОР. А згідно із записом №13 цієї трудової книжки, наказом від 16.05.2018 №53-ОД підтверджено право позивача на пільгове пенсійне забезпечення по Списку №2 розділ ХХIV-е-2 (а.с.13-14).

Суд зауважує, що відповідачами жодним чином не оспорюються записи у трудовій книжці позивача.

Крім того, як встановлено вище судом, роботу позивача у період з 01.10.2003 до 30.09.2016 на посаді, яка дає право на пільгову пенсію за Списком №2, підтверджено довідкою КП «РОКЛ ім. Ю. Семенюка» РОР від 23.05.2024 №183 та наказами по підприємству за результатами атестації робочих місць від 20.05.2003 №135-ОД, від 19.05.2008 №147-ОД, від 20.05.2013 №10-ОД/К/2 та від 16.05.2018 №53-ОД.

Обставини щодо належності посади позивача до Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженого Кабінетом Міністрів України (на відповідний період), та своєчасності проведення роботодавцем позивача атестації її робочого місця, не є спірними у цій справі та учасниками справи визнаються.

При цьому, суд також враховує, що обчислення пільгового стажу роботи, зокрема, за Списком №2 здійснюється відповідно до Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 №383, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 01.12.2005 за №1451/11731 (далі Порядок №383).

Так, пунктом 3 Порядку №383 передбачено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992.

Викладене дає підстави для висновку про наявність усіх умов для зарахування відповідачем-2 періоду роботи позивача з 01.10.2003 до 30.09.2016 (12 років 11 місяців 29 днів) до пільгового стажу її роботи за Списком №2, чого останнім зроблено не було.

Таким чином, наявними у матеріалах справи письмовими доказами достеменно підтверджується, що у період з 01.10.2003 до 30.09.2016 позивач виконувала роботу, передбачену Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінету Міністрів України (на відповідний період), що надає їй право на пільгове пенсійне забезпечення.

Доказів протилежного відповідачами не надано та судом не встановлено.

Отже, матеріалами судової справи достеменно підтверджено, що на день подання заяви про призначення пільгової пенсії позивач відповідала умовам, визначеним чинним законодавством, а саме статтею 13 Закону №1788-XII з урахуванням рішення КСУ №1-р/2020.

Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, частина друга статті 2 КАС України визначає, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За результатами судового розгляду справи суд дійшов висновку, що спірне рішення органу Пенсійного фонду, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах з підстави недосягнення нею 55-річного віку, визначеного пунктом 2 частини другої статті 114 Закону №1058-ІV, є необґрунтованим та безпідставним, а відтак, не відповідає критеріям правомірності, закріпленим у частині другій статті 2 КАС України.

Тому, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення, а також відновленню шляхом зобов`язання органу Пенсійного фонду вчинити необхідні дії щодо призначення й виплати позивачу пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, зайнятість на яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до пункту «б» частини першої статті 13 Закону №1788-XII, з урахуванням рішення КСУ №1-р/2020.

При цьому, суд враховує Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі Порядок №22-1).

Починаючи з 30.03.2021, набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», якою внесено зміни до Порядку №22-1 та передбачено, зокрема, застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення / перерахунок пенсії, починаючи з 01.04.2021.

Зазначена технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів ПФУ в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця прийняття заяви до розгляду та місця проживання пенсіонера.

Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.

В силу приписів Порядку №22-1 (у редакції згаданих вище змін):

- пункт 1.1. розділу І заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію);

- пункт 4.1. розділу IV заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію;

- пункт 4.2. розділу IV після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Зі змісту викладених положень слід дійти висновку про те, що сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення (перерахунок), незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території.

У справі, що розглядається, судом встановлено, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви про призначення пенсії за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУ ПФУ в м. Києві, рішенням якого ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії.

Тож, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що необґрунтовано прийняв рішення про відмову у призначенні такої пенсії, яким, у даному випадку, є ГУ ПФУ в м. Києві.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 08.02.2024 у справі №500/1216/23 та від 07.05.2024 у справі №460/38580/22.

У той же час, за правилами пункту 4.10. розділу IV Порядку №22-1 (у редакції згаданих вище змін), після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

З аналізу вказаних вище положень випливає, що після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення (перерахунок) пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, тобто територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу територіальному органу Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця перебування особи для здійснення виплати такої пенсії.

Тобто, нарахування та виплату пенсії проводить територіальний орган Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання (реєстрації)/перебування особи.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що заяву про перерахунок пенсії позивач подала до територіального органу Пенсійного фонду за місцем проживання, а саме до ГУ ПФУ в Рівненській області.

Подана заява, з урахуванням принципу екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, розглядалась ГУ ПФУ в м. Києві, яке прийняло оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії.

При цьому, після ухвалення спірного рішення електронна пенсійна справа позивача, отримана ГУ ПФУ в м. Києві для розгляду заяви про призначення пенсії, передана засобами програмного забезпечення до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця перебування особи, тобто до ГУ ПФУ в Рівненській області.

Тому, пенсійна справа позивача після розгляду заяви перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Рівненській області, яке б, у разі прийняття щодо позивача рішення про призначення пенсії, було зобов`язане здійснювати її виплату.

Таким чином, суд вважає, що належним та ефективним способом відновлення порушеного права позивача на пенсійне забезпечення є зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» частини першої статті 13 Закону №1788-XII з урахуванням рішення КСУ №1-р/2020, а також зобов`язання ГУ ПФУ в Рівненській області виплачувати ОСОБА_1 таку пенсію.

Суд зазначає, що у цій справі повноваження відповідачів не є дискреційними, оскільки у даному випадку є лише один правомірний і законно-обґрунтований варіант поведінки суб`єктів владних повноважень призначити та виплачувати позивачу пенсію.

Дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом подібних повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку, дійсно, суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли існує лише один правомірний і законно-обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

З огляду на настання визначених законодавством умов, а саме досягнення необхідного пенсійного віку, наявність достатнього обсягу загального та спеціального (пільгового) страхового стажу, відповідачі були зобов`язані вчинити конкретні дії на користь позивача призначити та виплачувати пенсію, враховуючи норми пункту «б» частини першої статті 13 Закону №1788-XII з урахуванням рішення КСУ №1-р/2020. Водночас, оскільки пенсійний орган цієї дії не вчинив та прийняв рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії, останнього слід зобов`язати до її вчинення у судовому порядку.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.03.2019 у справі №817/498/17 (№К/9901/44445/18).

Визначаючи дату, з якої порушені права, свободи та інтереси позивача підлягають відновленню, суд враховує положення пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV, відповідно до якого пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Пенсія за віком, що призначається автоматично (без звернення особи), - з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, крім випадків відсутності в системі персоніфікованого обліку відомостей про страховий стаж застрахованої особи, необхідний для призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону. У разі якщо документи про страховий стаж не подані протягом трьох місяців з дня досягнення застрахованою особою пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, вважається, що застрахована особа виявила бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку.

Як встановлено вище судом, позивачу виповнилося 50 років 04.06.2022, а із заявою про призначення пенсії вона звернулася до відповідача-1 24.05.2024, тобто пізніше трьох місяців з дня досягнення нею пенсійного віку, а тому пенсія за віком на пільгових умовах за Списком №2 повинна бути призначена позивачу з 24.05.2024.

Інші доводи та аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи по суті.

Положеннями частини першої статті 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За приписами частини другої статті 6 КАС України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Також, згідно пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За правилами частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На підставі вищевикладеного, зважаючи на встановлені у ході судового розгляду справи обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачі як суб`єкти владних повноважень не довели правомірності своїх дій у спірних правовідносинах, що свідчить про протиправність оскаржуваного рішення та необхідність його скасування судом, що відповідає меті адміністративного судочинства при вирішенні спорів цієї категорії.

Натомість, доводи та аргументи представника позивача, якими остання обґрунтовувала заявлені позовні вимоги, знайшли своє підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю.

За правилами частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень у конкретних спірних правовідносинах, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сплачена сума судового збору в розмірі 1211,20 грн, відповідно до платіжної інструкції від 21.06.2024 №0.0..1, підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів солідарно, тобто по 605,60 грн (а.с.29а).

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 31.05.2024 №29 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, відповідно до пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, починаючи з 24.05.2024.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, відповідно до пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, починаючи з 24.05.2024.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві судові витрати зі сплати судового збору в сумі 605,60 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судові витрати зі сплати судового збору в сумі 605,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 13 вересня 2024 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076) Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053, ЄДРПОУ/РНОКПП 42098368)

Суддя С.А. Борискін