Справа № 240/15783/24
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року м. Житомир справа № 240/15783/24

категорія 106000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

установив:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), оформлене листом (повідомленням) від 19 серпня 2024 року №701, яким відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та зобов`язання прийняти рішення, яким надати відстрочку.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач протиправно відмовив у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з огляду на подання йому документів, що підтверджують наявність у матері позивача інвалідності ІІ групи та відсутності у такої інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані її утримувати.

Разом із позовом ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, шляхом заборони відповідачу на час розгляду справи вручати йому будь-які повістки про направлення до військової частини та зобов`язання скасувати вже вручену повістку.

Ухвалами суду від 21 серпня 2024 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено, позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

10 вересня 2024 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що за результатами розгляду заяви та підтвердних документів протоколом від 12 серпня 2024 року № 9 комісія першого відділу Коростенського РТЦК ухвалила рішення про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, у зв`язку з наявністю інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати особу з інвалідністю. Зокрема з поданих позивачем документів було встановлено наявність ОСОБА_1 , який не є військовозобов`язаною особою, та відповідно до закону зобов`язаний утримувати свою дружину, ОСОБА_2 .

17 вересня 2024 року до суду надійшло клопотання відповідача про долучення копії протоколу комісії першого відділу Коростенського РТЦК від 12 серпня 2024 року №9.

На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд установив, що 30 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до голови комісії першого відділу Коростенського РТЦК із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації згідно пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

До такої заяви ОСОБА_1 додав копії наступних документів: паспорта громадянина України ОСОБА_1 ; довідку до акта огляду медичко-соціальною експертною комісією серія 12 НОМЕР_1 ОСОБА_2 (далі мати позивача, ОСОБА_2 ); свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; паспорта громадянина України ОСОБА_2 ; реєстраційного номера облікової картки платника податків ОСОБА_2 ; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи 1 категорії ОСОБА_2 ; пенсійного посвідчення ОСОБА_2 ; паспорта громадянина України ОСОБА_3 (далі батько позивача, ОСОБА_3 ); посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи 2 категорії ОСОБА_3 ; витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 ; витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_2 ; свідоцтва про народження ОСОБА_4 (далі сестра позивача); свідоцтва про одруження ОСОБА_5 , згідно якого така змінила прізвище на Невмержицька; довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №668631 ОСОБА_6 ; акта №9 про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) від 07 серпня 2024 року.

За результатами розгляду такої заяви та доданих до неї документів, комісією першого відділу Коростенського РТЦК 12 серпня 2024 року прийнято рішення про відмову в наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за пунктом 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оформлене протоколом №9.

Підставою для відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації слугувало те, що наявні інші особи, які не є військовозобов`язаними.

19 серпня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_2 направив позивачу повідомлення №701, яким проінформував про прийняте рішення.

Уважаючи таке рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся із цим позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/202, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Зокрема, останнім Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 23 липня 2024 року № 469/2024, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб.

Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року №69/2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25 березня 1992 року з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 2232-XII).

Частиною 1 статті 1 цього Закону визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №3543-XII).

Відповідно до статті 1 названого Закону мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Частиною 1 статті 22 Закону України №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, а саме: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду; надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, силам цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом; проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Частиною 5 цієї правової норми передбачено, що призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів розвідувальних органів України відповідний підрозділ розвідувальних органів України, осіб, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період визначається Кабінетом Міністрів України.

Цей порядок визначає, зокрема, порядок надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення

Тим часом, правові підстави, що надають право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, визначені у статті 23 Закону України №3543-ХІІ передбачена.

Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 23 Закону України №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю.

На реалізацію положень частини 5 статті 22 Закону України №3543-ХІІ Урядом 16 травня 2024 року прийнято постанову №560, якою затверджений Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації (далі Порядок №560).

Відповідно до пункту 57 цього Порядку, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:

голова комісії керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);

члени комісії представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).

Згідно пункту 58 Порядку №560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16 23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.

Пунктом 60 Порядку №560 закріплено, що комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.

У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6.

У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.

Відповідно до Додатку 5 Порядку № 560, документами, що підтверджують право на відстрочку за пунктом 13 частини 1 статті 23 Закону України №3543-ХІІ є:

для батьків військовозобов`язаного з числа осіб з інвалідністю I чи II групи або батьків дружини (чоловіка) військовозобов`язаного з числа осіб з інвалідністю I чи II групи один із таких документів, що підтверджує інвалідність: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійне посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики; заява за формою згідно з додатком 15 (у разі потреби) із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові (за наявності) особи, яку вона обирає для здійснення свого утримання;

для військовозобов`язаного, який має одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи, документи, що підтверджують родинні зв`язки (свідоцтво про народження); один із таких документів, що підтверджує неможливість інших осіб, які не є військовозобов`язаними та зобов`язані за законом утримувати одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ, або документ, що підтверджує перебування під арештом (крім домашнього арешту), або відбування покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі.

Аналіз наведених положень Порядку №560 дає підстави для висновку, що військовозобов`язаний, який має одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи, зобов`язаний подати документи, що підтверджують неможливість інших осіб, які не є військовозобов`язаними та зобов`язані за законом утримувати одного із своїх батьків.

Тобто зазначена правова норма обмежує коло осіб, щодо яких військовозобов`язаний подати такі документи, а саме визнає такими особами дітей, оскільки містить уточнення «зобов`язані за законом утримувати одного із своїх батьків».

Як установлено судом, сестра позивача є особою з інвалідністю ІІІ групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, яка наведеною вище нормою Порядку №560 визначена як документ, що підтверджує неможливість зазначеної особи здійснювати догляд за мамою.

Надаючи правову оцінку твердженню відповідача, наведеному у відзиві на позов, про те, що батько позивача ОСОБА_3 як чоловік зобов`язаний утримувати свою дружину ОСОБА_2 , суд зауважує на таке.

Приписами статті 75 Сімейного кодексу України закріплено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно частини 3 названої правової норми, непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Суд зауважує, що пункт 13 частини 1 статті 23 Закону України №3543-ХІІ не містить застережень про те, що особи, які не військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати, мають бути саме дітьми таких осіб.

Таким чином, положення Порядку №560 не відповідають в цій частині положенням пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України №3543-ХІІ, що, на переконання суду, створює ситуацію правової невизначеності та надає підстави для подвійного тлумачення.

Отже, навіть якщо погодитися з розширеним тлумаченням відповідачем положень Порядку №560 та належності до інших осіб, які не є військовозобов`язаними та повинні здійснювати утримання особи з інвалідністю І чи ІІ групи за законом, одного з подружжя, слід установити наявність такого обов`язку, закріпленого у законі.

На момент виникнення спірних правовідносин принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1058-ІV).

Відповідно до частини 1 статті 26 цього Закону особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що після досягнення 60 років до 31 грудня 2017 року та наявності 15 років страхового стажу особа набуває право на отримання пенсії.

Згідно копії паспорта ОСОБА_3 , яка була подана 30 липня 2024 року позивач комісії разом із заявою про надання відстрочки, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Отже 29 травня 2016 року ОСОБА_3 досяг пенсійного віку та згідно положень статті 75 Сімейного кодексу України вважається непрацездатним, що звільняє його від обов`язку утримувати дружину, яка має інвалідність ІІ групи.

Суд зауважує, що у повідомленні відповідача від 19 серпня 2024 року №701 не зазначено наявність яких саме осіб, які не є військовозобов`язаними та зобов`язані за законом утримувати одного із своїх батьків, обумовило прийняття рішення про відмову в наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Протокол комісії першого відділу Коростенського РТЦК від 12 серпня 2024 року №9 так не містить зазначеної інформації.

Ураховуючи викладене, слід наголосити, що завданням адміністративного судочинства, у розумінні частин 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У той же час, за правовою природою рішень суб`єктів владних повноважень виділяють два їх види: нормативно-правові акти і індивідуальні акти.

Юридична наука визначає, що нормативно-правові акти це правові акти управління, які встановлюють, змінюють, припиняють (скасовують) правові норми. Нормативно-правові акти містять адміністративно-правові норми, які встановлюють загальні правила регулювання однотипних відносин у сфері виконавчої влади, розраховані на тривале застосування. Вони встановлюють загальні правила поведінки, норми права, регламентують однотипні суспільні відносини у певних галузях і, як правило, розраховані на довгострокове та багаторазове їх застосування.

Другу групу актів за критерієм юридичної природи складають індивідуальні акти. Останні стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

Однак, з огляду на викладене вище, оскаржуване позивачем рішення позбавлене чіткості формулювання.

Відповідно до приписів частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За результатами розгляду справи суд уважає, що рішення комісії першого відділу Коростенського РТЦК про відмову в наданні ОСОБА_7 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оформлене протоколом від 12 серпня 2024 року №9, прийняте без дотримання визначених у пунктах 3 та 6 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріїв.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводи відповідача, наведені у відзиві, не спростовують висновків суду.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у цій справі.

Підсумовуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що рішення комісії першого відділу Коростенського РТЦК про відмову в наданні ОСОБА_7 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оформлене протоколом від 12 серпня 2024 року №9, є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до приписів частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як убачається з прохальної частини позовної заяви, ОСОБА_1 просить визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_4 , оформлене листом (повідомленням) від 19 серпня 2024 року №701, яким відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Тим часом, за результатами розгляду справи суд установив, що рішення за результатами розгляду заяви позивача про надання відстрочки від призову на військову службу піл час мобілізації, яка була подана 30 липня 2024 року, приймала 12 серпня 2024 року комісія першого відділу Коростенського РТЦК у формі протоколу №9, яка згідно приписів Порядку №560 уповноважена на це.

Натомість лист ІНФОРМАЦІЯ_4 від 19 серпня 2024 року №701 є виключно повідомленням про прийняте рішення, а тому, на переконання суду, не порушує прав позивача, з метою відновлення яких подано відповідний позов.

Підсумовуючи викладене, керуючись приписами частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд уважає за можливе вийти за межі позовних вимог та, з метою захисту прав позивача, визнати протиправним та скасувати саме рішення комісії першого відділу Коростенського РТЦК про відмову в наданні ОСОБА_7 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оформлене протоколом від 12 серпня 2024 року №9.

Визначаючись із способом відновлення порушеного права, суд зауважує на таке.

На дату вирішення справи судом відповідача, у складі створеної при ньому комісії, наділено повноваженнями розглядати питання про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

При цьому, відповідач за потреби надсилає запити до відповідних державних органів або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів для перевірки наявності підстав надання відстрочки.

Суд зауважує, що комісія при визначенні наявності умов для надання позивачу відстрочки від призову за мобілізацією повинна встановити обґрунтованість підстав для такого, що вирішується у кожному випадку з урахуванням усіх необхідних умов передбачених законом.

З огляду на те, що у цьому випадку комісія належним чином не розглянула заяву позивача про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та прийняла рішення, яке за висновками суду є протиправним та підлягає скасуванню, з урахуванням заявлених позивач вимог та керуючись приписами частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що належним способом відновлення порушеного права є покладення на відповідача обов`язку повторно розглянути заяву позивача від 30 липня 2024 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та прийняти рішення про надання або відмову у наданні відстрочки на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII з урахуванням висновків суду, викладених у цьому судовому рішенні.

Підсумовуючи викладене суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Розглядаючи питання про розподіл судових витрат, суд уважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов містить декілька вимог (дві) немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог.

Такий механізм розподілу витрат зі сплати судового збору застосовано Верховним Судом у рішенні від 16 червня 2020 року у справі №620/1116/20.

Таким чином поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає вся сума сплаченого судового збору.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позову ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення комісії першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 про відмову в наданні ОСОБА_7 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, оформлене протоколом від 12 серпня 2024 року №9.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30 липня 2024 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та прийняти рішення про надання або відмову у наданні відстрочки на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII з урахуванням висновків суду, викладених у цьому судовому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

17.09.24