Справа № 160/19399/23
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2023-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Юхно І. В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-
02.08.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, поданий через систему «Електронний суд» представником позивача адвокатом Темченком Сергієм Леонідовичем, у якому позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області яка полягає у невирішені питання щодо прийняття заяви громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області здійснити дії щодо вирішення питання стосовно прийняття заяви громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до вимог Закону ВР України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. № 3671-VI та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011р. №649 з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.08.2023 адміністративний позов було залишено без руху та запропоновано позивачу протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання до суду:
- уточненого адміністративного позову з уточненими позовними вимогами у відповідності до вимог КАС України та з поясненнями щодо підстав об`єднання в одне провадження заявлених позовних вимог у відповідності до частини 1 статті 172 КАС України з наданням відповідних доказів, а також його копії для направлення іншим учасникам справи відповідно до їх кількості; - доказів, що підтверджують обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; - документу, що підтверджує сплату судового збору в розмірі та в порядку, передбачених чинним законодавством України, відповідно до уточнених позовних вимог.
За даними КП «ДСС» копію вищевказаної ухвали 25.08.2023 надіслано одержувачу адвокату Темченку С.Л. Тобто, враховуючи положення ч.7 ст.251 КАС України строк для усунення недоліків до 04.09.2023.
29.08.2023 від представника позивача адвоката Темченка С.Л. до суду надійшли квитанція про сплату судового збору від 28.08.2023 №6694-2279-5848-4659 на суму 858,88 грн та уточнений адміністративний позов, в якому позовні вимоги викладено в такій редакції:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, яка полягає у невирішені 12 квітня 2023 року питання щодо прийняття заяви громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області здійснити дії щодо вирішення питання стосовно прийняття заяви громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за фактом звернення 12 квітня 2023 року та прийняти рішення відповідно до вимог Закону ВР України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. № 3671-VI та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011р. № 649 з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12 квітня 2023 року ОСОБА_1 зверталась до відповідного органу із заявою про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, на даний час ця заява не вирішена. Зазначені обставини встановлені рішенням Третього апеляційного адміністративного суду у адміністративній справі № 185/10/23 від 20.04.2023р. Відповідач не зареєстрував Позивача в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відповідно не прийняв вказану заяву Позивача на опрацювання. Позивачу було протиправно відмовлено у прийнятті до розгляду заяви про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, у реєстрації заявника, та у видачі заявникові довідки про звернення за захистом в Україні, що стало підставою для звернення з цим адміністративним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.09.2023 відмовлено у задоволенні клопотань представника позивача адвоката Темченка С.Л. про розгляд справи за правилами загального провадження та виклик свідків; прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
За даними КП «ДСС» одержувачам ОСОБА_2 (представнику позивача) та Головному управлінню Державної міграційної служби в Дніпропетровській області за допомогою підсистеми «Електронний суд» в його електронний кабінет надіслано копію ухвали про відкриття провадження 29.09.2023 о 17:59, а копію адміністративного позову та уточненого адміністративного позову одержувачу Головному управлінню Державної міграційної служби в Дніпропетровській області 02.08.2023 та 02.10.2023 відповідно, що підтверджується матеріалами справи. Тобто, строк на подання відзиву на позов з урахуванням ч.6 ст.251 КАС України до 17.10.2023.
Разом із відзивом від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за участі представника, у якій заявник просив:
- повідомляти Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про дату, час та місце судових засідань у справі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.10.2023:
- витребувано від Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області для залучення до матеріалів справи для залучення до матеріалів справи додаткові докази та встановлено 5-денний з дня отримання копії ухвали строк на їх подання.
Копію означеної ухвали 02.11.2023 направлено засобами телекомунікаційного зв`язку на адреси електронної пошти сторін, про що свідчать матеріали справи. Тобто, строк на подання доказів до 07.11.2023.
03.11.2023 від відповідача до суду надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.
Суд зазначає, що у ході судового розгляду сторони правом на подання відповіді на відзив та заперечень відповідно не скористались.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
15 жовтня 2015 року ОСОБА_1 вийшла заміж за ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 . ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 , Посвідченням багатодітної сім`ї № НОМЕР_7 .
Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Виконавчим комітетом Юр`ївської селищної ради від 09.09.2021 року № 1126, ОСОБА_1 зареєстрована за адресом: АДРЕСА_1 з 09.02.2018 року по теперішній час.
30 червня 2021 року ОСОБА_1 отримала посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_8 строком дії до 29 червня 2022 року. Після набрання чинності Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» № 1232 від 01.11.2022р., Позивачка звернулась до органів ДМС із заявою про документування її посвідкою на тимчасове проживання в України. За відомостями наданими УСБУ в Дніпропетровській області (вих. №55/2-4136 від 13.02.2022р.) стосовно ОСОБА_1 наявна інформація, яка свідчить що подальше документування останньої посвідкою на тимчасове проживання недоцільне на підставі п.п. 7, 11 п. 61 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання» № 322 від 25.04.2018р. Рішенням № 21 від 20.12.2022р., прийнятим головним спеціалістом Павлоградського відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області ОСОБА_7 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства - громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було вирішено: примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина(ку) російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язано її покинути територію України до 18 січня 2023 року. Зазначені обставини встановлені рішенням Третього апеляційного адміністративного суду у адміністративній справі № 185/10/23 від 20.04.2023р., що набрало законної сили, у якій брали участь Позивач і Відповідач.
ОСОБА_1 оскаржила Рішення Павлоградського відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області № 21 від 20.12.2022р. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2023 року Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.01.2023 року залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 липня 2023 року у відкритті касаційного провадження відмовлено.
Позивачем зазначено, що 12 квітня 2023 року ОСОБА_1 зверталась до відповідного органу із заявою про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, на даний час ця заява не вирішена. Проте, суд вказує, що до матеріалів справи позивачем не було надано до суду в порушення вимог ч.1 ст.77 КАС України жодних доказів такого звернення.
Водночас, з наданої до матеріалів справи копії журналу допуску відвідувачів в Головне управління ДМС України в Дніпропетровській області судом встановлено, що 12.04.2023 ОСОБА_1 через відвідувачів ГУ ДМС України в Дніпропетровській області не значиться.
Матеріалами справи також підтверджується, що 15.04.2023 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (ГУ ДМС у Дніпропетровській області) поштою надійшли матеріали з Павлоградського відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області, а саме: заява-анкета про визнання біженцем або особою як потребує додаткового захисту, разом з копіями документів громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які 13.04.2023 Укрпоштою, з порушеннями надійшли на адресу Павлоградського відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області від адвоката Лісневського Д.О.
За результатами розгляду вказаних матеріалів Головним управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області листом від 18.04.2023 №1201.3.3-8157/12.3-23 заявнику було повідомлено, що відповідно до пункту 2.2. розділу II Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС. Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлений статтею 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». У зв`язку з чим ГУ ДМС у Дніпропетровській області при зверненні громадянки російської федерації ОСОБА_1 , із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує рекомендує керуватись чинним законодавством України. У зв`язку з цим, повернуто надіслані матеріали заявнику.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невирішені питання щодо прийняття заяви громадянки Російської Федерації про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, позивач звернувся за захистом своїх прав та законних інтересів до суду з адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 2 зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.
Положеннями ч. 2 ст. 92 Конституції України, передбачено, що виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII (зі змінами) КМУ, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Пунктом 8 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначено, заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті.
Відповідно до п. 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Пунктом 20 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, строк перебування на території України - визначений законодавством України, міжнародними договорами України строк, протягом якого іноземець чи особа без громадянства може на законних підставах перебувати в Україні.
Відповідно до частин 1, 5 статті 5 Закону № 3671-VI, Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Частиною 1 статті 7 Закону № 3671-VI встановлено, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Ці Правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до розділу ІІ Правил, вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено наступні пункти, а саме:
2.1. Уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:
а) встановлює особу заявника;
б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);
в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;
г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;
ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);
е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;
є) проводить дактилоскопію заявника;
ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;
з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.
2.2. Рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.
Положеннями ч. 3 ст. 9 Закону №3773-VI, передбачено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 КАС України, зокрема, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Враховуючи вищевикладене, в межах заявленого розгляду спору суд надає оцінку виключно бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області яка полягає у невирішені питання щодо прийняття заяви громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.
При цьому, суд наголошує, що за положеннями ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд наголошує, вищенаведені норми та обставини свідчать про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження факту особистого звернення позивача до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області. Відповідач факт такого звренення ОСОБА_1 у ході судого розгляду заперечив.
З огляду на вищевикладене, заявлені позовні вимоги суд вважає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Сервіс та інші проти України» (п.58) суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Усі інші аргументи сторін, вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
За приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
При цьому, суд звертає увагу, що у рішенні від 10.02.2010 року у справі «Сервіс та інші проти України» Європейський Суд з прав людини наголосив, що «... Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9.12.1994 року). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1.07.2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001 року)».
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Оскільки в задоволенні позову було відмовлено, то судові витрати в силу вимог ст.139 КАС України розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 9, 73-77, 86, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -
Відповідно до статті 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
На підставі положень статті 297 КАС України апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.
Суддя І.В. Юхно