Справа № 160/15200/23
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2024-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н. В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа:Первинна професійна спілка «Правозахисники країни» про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,-
30.06.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа: Первинна професійна спілка «Правозахисники країни», в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо виплати в день звільнення ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 19 днів невикористаної чергової щорічної основної та додаткової відпустки за 2022 рік у розмірі 4 118,63 грн;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за затримку розрахунку при звільненні;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 22 215,84 грн.
В обгрунтування позовних вимог позивачем вказано, що у день звільнення позивача зі служби з ним не було проведено всіх належних виплат, так як кошти отримано позивачем 16.06.2023 року (через місяць після звільнення). Вказане свідчить про наявність обов`язкової підстави (фактичний розрахунок) для звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки. Разом з тим, у Наказі №304о/с від 15.05.2023 року про звільнення відповідач посилається лише на невикористану відпустку за 2023 рік у кількості 10 діб основної та 1 доба додаткової відпустки, які були компенсовані. Проте відповідач замовчує про кількість невикористаної відпустки за 2022 рік, що становить 19 діб (16 - основної, 3 - додаткової), сума компенсації за яку становить 4118,63 грн (19д*216,77 грн) та не була виплачена у день звільнення. Позицію відповідача щодо відсутності підстав для виплати такої компенсації за відпустки позивач вважає протиправною.
Ухвалою від 05.07.2023 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у письмовому провадженні.
30.01.2024 року на адресу суду від позивача надійшло уточнення позовних вимог, а саме:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, яка полягає у невиплаті в день звільнення ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 компенсації за затримку розрахунку при звільненні;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за період з 15.05.2023-16.06.2023 року, 27.11.2023 року по день прийняття рішення по справі у розмірі 22 215,84 грн.
Позивач вказує, що 27.11.2023 року відповідачем видано наказ №837 о/с про його звільнення зі служби в поліції з 27.11.2023 року, в якому визначено кількість днів невикористаної відпустки станом на час звільнення - 20 діб за період 2015, 2020-2023 років.
Суд вказує, що позивачем не порушено строків для подання заяви про збільшення позовних вимог, а тому враховується судом.
Ухвалою від 05.02.2024 року поновлено провадження по справі.
23.02.2024 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, яким заперечується проти задоволення позовних вимог, та вказано, що у грудні 2023 року ОСОБА_1 було нараховано грошову компенсацію за невикористані 20 днів відпусток, з них: 5 діб основної щорічної відпустки за 2015 рік, 1 доба основної щорічної відпустки за 2020 рік, 2 доби основної та 3 доби додаткової щорічної відпустки за 2022 рік, 8 діб основної та 1 доба додаткової щорічної відпустки за 2023 рік. Одноденний розмір грошового забезпечення для визначення розміру грошової компенсації за невикористану відпустку, визначений у відповідності до норм пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №260 - 2016 становить: 4800,00 грн. / 30 днів = 160,00 грн. Сума грошової компенсації за невикористану відпустку склала: 160,00 грн. х 20 діб = 3200,00 грн.
Зі змісту відзиву на позовну заяву вбачається, що правова позиція відповідача, викладена з урахуванням заяви позивача про збільшення позовних вимог.
Третя особа повідомлена про розгляд справи, що підтверджується матеріалами справи, проте правом на подання пояснень не скористалась.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.
Відповідно до Наказу ГУ НП в Дніпропетровській області №304 о/с від 15.05.2023 року «По особовому складу» звільнено за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 слідчого слідчого відділення відділення поліції №6 Криворізького районного управління поліції, з 15.05.2023 року.
Встановлено преміювання за травень 2023 року у розмірі 0,00 %.
Невикористана частина щорічної відпустки за 2023 рік за фактично відпрацьований час: основної - 10 діб, додаткової - 1 доба.
Стаж служби в поліції: 08 років 07 місяців 01 день.
Сума відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, складає 6234,81 грн.
29.05.2023 року голова професійної спілки «Правозахисники країни» звернувся до ГУ НП в Дніпропетровській області з запитом щодо надання інформації стосовно ОСОБА_1 .
Відповідач листом №3302/103/05-2023 від 02.06.2023 року надав відповідь на означений запит та повідомив про таке. Позивачем отримана компенсація за невикористану частину чергової відпустки за 2015 рік у кількості 25 діб. Відповідно до п. 10 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» грошова компенсація виплачується поліцейським, які звільняються з поліції, лише за невикористану в році звільнення відпустку. Таким чином, ОСОБА_1 при звільненні зі служби в поліції була виплачена компенсація за невикористану частину щорічної відпустки за 2023 рік за фактично відпрацьований час, а саме: за 10 діб основної та 1 добу додаткової відпустки.
Листом №3301/103/05-2023 від 02.06.2023 року відповідач надав інформацію щодо відпусток позивача з зазначенням їх періодів та залишків, зокрема, залишок невикористаної відпустки за 2015 рік - 5 діб, за 2022 рік - 16 діб основної та 3 додаткової.
У матеріалах справи наявна Довідка №1980 від 01.06.2023 року, відповідно до якої позивачу у травні 2023 року було нараховано та виплачено компенсацію за 11 діб невикористаної частини щорічної відпустки за фактично відпрацьований час. Сума компенсації за невикористану відпустку за 2023 рік складає 2464,00 грн.
Відповідно до довідки №1987 від 09.06.2023 року Головного управління НП в Дніпропетровській області грошове забезпечення ОСОБА_1 у місячному розмірі станом на день звільнення - 15.05.2023 року складало:
- посадовий оклад - 2400,00 грн
- оклад за спеціальне звання 1600,00 грн
- надбавка за стаж служби в поліції 800,00 грн
- надбавка за специфічні умови проходження служби 1920,00 грн.
Разом розмір місячного грошового забезпечення становить 6720,00 грн.
Середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 (за один календарний день служби) станом на день звільнення становить 6720,00 грн / 31 календарний день = 216,77 грн.
Після утримання податку на доходи фізичних осіб, нарахування компенсації податку та утримання військового збору 1,5% розмір місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 складає 6619,20 грн, а середньоденне - 213,52 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.07.2023 року по справі №160/11195/23 позовну заяву - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу №834к від 08.05.2023 року Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо накладання на слідчого слідчого відділення відділення поліції №6 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Визнано протиправним та скасовано наказ №304 о/с від 15.05.2023 року Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області в частині звільнення слідчого слідчого відділення відділення поліції №6 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 з 15.05.2023 року.

Поновлено ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді слідчого відділення відділення поліції №6 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з 15.05.2023 року.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 15.05.2023 року по 27.07.2023 року у розмірі 47 631,77 грн. (сума вказана без урахування податків та зборів).

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.11.2023 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області - задоволено. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.07.2023 року в адміністративній справі №160/11195/23 - скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення - відмовлено.

27.11.2023 року ГУ НП в Дніпропетровській області прийняло Наказ №837 о/с «По особовому складу», яким позивача звільнено за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

04.12.2023 року позивач звернувся до відповідача з заявою щодо сум, що підлягають компенсації та виплаті при звільненні з Національної поліції України (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 слідчого слідчого відділення відділення поліції №6 Криворізького районного управління поліції, з 27.11.2023 року.

Невикористана частина щорічної відпустки: за 2015 рік - 5 діб основної, за 2020 рік - 1 доба основної, за 2022 рік - 2 доби основної та 3 доби додаткової, за 2023 рік за фактично відпрацьований час - 8 діб основної та 3 доби додаткової.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати компенсації за невикористані 20 діб відпустки та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон №504/96-ВР встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі ст.4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть встановлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться і в ч.1 ст.83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закон України «Про національну поліцію» (далі - №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ч.ч.1 та 3 ст.59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції (ст.60 Закону №580-VIII).

Відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Статтею 92 Закону №580-VIII передбачено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Згідно з ч.1-3 ст.93 Закону №580-VIII, тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість щорічної відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до ч. 8, 9, 10 ст. 93 Закону №580-VIIІ поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України (ч. 1 та 2 ст. 94 Закону №580-VIIІ).

Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України №260 від 06.04.2016 року (далі - Порядок №260) визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Пунктом 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу III Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Згідно з наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 15.05.2023 року №304 о/с про звільнення ОСОБА_1 невикористана частина щорічної відпустки за 2023 рік за фактично відпрацьований час складає: 10 діб, додаткової - 1 доба.

У подальшому, за наслідками апеляційного оскарження рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/11195/23, яким позивача поновлено на посаді, та яке скасоване Постановою Третього апеляційного адміністративного суду, відповідач прийняв наказ №837 о/с від 27.11.2023 року, яким позивача звільнено зі служби за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

У Наказі №837 о/с від 27.11.2023 року зазначено, що невикористана частина щорічної основної відпустки за 2015 рік складає: 5 діб основної, за 2020 рік - 1 доба основної, за 2022 рік - 2 доби основної та 3 доби додаткової, за 2023 рік - 8 діб основної та 1 доба додаткової.

З огляду на вказане, позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, зокрема і в частині днів невикористаної відпустки, за які має бути сплачена, на його думку, компенсація, а саме: за 20 днів. Означене не спростовується відповідачем.

Відповідач у листі №3302/103/05-2023 від 02.06.2023 року зазначив, що позивачем отримана компенсація за невикористану частину чергової відпустки за 2015 рік у кількості 25 діб. Відповідно до п. 10 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» грошова компенсація виплачується поліцейським, які звільняються з поліції, лише за невикористану в році звільнення відпустку. Таким чином, ОСОБА_1 при звільненні зі служби в поліції була виплачена компенсація за невикористану частину щорічної відпустки за 2023 рік за фактично відпрацьований час.

Суд не погоджується з таким твердженням відповідача.

Так, поліцейським у рік звільнення, в тому числі, за власним бажанням в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення (абз. 1 ч.9 ст.93 Закону №580-VІІІ).

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону (ч. 10 ст. 93 Закону №580-VІІІ).

За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік (абз. 2 ч. 11 ст. 93 Закону №580-VІІІ).

Так, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, оскільки це суперечить суті та гарантіям як трудового так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Отже, відповідач, при звільненні позивача, мав би приєднати невикористані щорічні основні оплачувані та додаткові оплачувані відпустки за 2015 рік, 2020 рік та 2022 рік до частин щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2023 рік та при звільненні здійснити відповідний розрахунок з позивачем за невикористані відпустки.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки».

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Верховний Суд у складі суддів судової палати у постанові від 19.01.2021 року по справі №160/10875/19 відступив від правового висновку, сформованого в судових рішеннях у справах №818/1276/17, №820/5122/17, №808/2122/18, №825/1038/16 і повважав правильним правовий висновок, який було викладено у постанові від 23.10.2019 року по справі №826/8185/18 з таких підстав.

Суд наголошує, що компенсація за невикористані додаткові відпустки не обмежується тільки роком звільнення поліцейського та поширюється на роки, що передували звільненню.

Незрозумілість та неякість закону (ч.10 ст.93 Закону №580-VІІІ) усунута шляхом прийняття 06.09.2023 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення соціального захисту військовослужбовців, поліцейських та деяких інших осіб», яким, зокрема, внесено зміни до ч.10 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до яких поліцейським, що звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі не використані під час проходження служби дні щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського (вказані зміни набули чинності 05.10.2023 року).

Станом на день звільнення позивача 15.05.2023 року зі служби діяли норми ч.10 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до яких позивачу Наказом №304 о/с від 15.05.2023 року визначено, що невикористана частина щорічної відпустки за 2023 рік за фактично відпрацьований час складає: 10 діб, додаткової - 1 доба, а наказом №837 о/с від 27.11.2023 року - невикористана частина щорічної основної відпустки за 2015 рік складає: 05 діб основної, за 2020 рік - 1 доба основної, за 2022 рік - 2 доби основної та 3 доби додаткової, за 2023 рік - 8 діб основної та 1 доба додаткової.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні щорічної чергової оплачуваної відпустки, проте відповідач протиправно під час звільнення останнього її не виплатив, що свідчить про наявність протиправної бездіяльності.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині підлягають задоволенню.

Щодо розрахунку конкретної суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за 20 днів невикористаної відпустки за 2015, 2022, 2023 роки у розмірі 10750,57 грн.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Окрім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» №30985/96).

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково, вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що задоволення зазначеної позовної вимоги буде втручанням в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень та прийняттям рішення замість нього, що не входить до компетенції суду, зважаючи на що суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Таким чином, належним способом захисту прав позивача у цій справі є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 20 днів невикористаної відпустки за 2015, 2022, 2023 роки.

Щодо позовних вимог щодо стягнення з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 15.05.2023-16.06.2023 року, 27.11.2023 року по день прийняття рішення по справі у розмірі 22 215,84 грн.

Так, відповідно до Наказу ГУ НП в Дніпропетровській області №304 о/с від 15.05.2023 року «По особовому складу» позивача звільнено зі служби.

З тексту позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог встановлено, що відповідачем було проведено всі належні виплати 16.06.2023 року. Так, з матеріалів справи, а саме: виписки по картці позивача, встановлено, що 16.06.2023 року була здійснена операція «Зарплата, ГУНП в Дніпропетровській області. Сума у валюті операції - 317,74 грн».

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.07.2023 року по справі №160/11195/23 поновлено ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді слідчого відділення відділення поліції №6 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з 15.05.2023 року.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.11.2023 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.07.2023 року в адміністративній справі №160/11195/23 - скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення.

Таким чином, за наслідками апеляційного оскарження рішення суду по справі №160/11195/23 визнано правомірність наказу №304 о/с від 15.05.2023 року, яким звільнено позивача зі служби в поліції з 15.05.2023 року.

Зважаючи на вказане, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 16.05.2023 року (наступного дня за днем звільнення) по 16.06.2023 року та відсутність підстав для нарахування такої компенсації з 27.11.2023 року.

Так, статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою цієї статті встановлено (в редакції до 19.07.2022 року), що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 року №2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Суд зазначає, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Пункт 8 Порядку №100 передбачає, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановлено судом із матеріалів справи, останні не містять відомостей щодо заробітної плати позивача за останні два місяці роботи (березень та квітень 2023 року), що передували місяцю звільнення (травень 2023 року). Водночас твердження позивача щодо розмірів заробітної плати за березень 2023 року (23649,71 грн) та за квітень 2023 року (16153,78 грн) не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за період з 16.05.2023 року по 16.06.2023 року.

Судом не приймаються аргументи відповідача щодо того, що сума остаточного розрахунку підлягає поверненню позивачем до каси ГУ НП в Дніпропетровській області, а не до виплати йому, оскільки у межах даної справи предметом розгляду є наявність у позивача права на компенсацію за невикористані дні відпустки та на компенсацію за затримку розрахунку при звільненні.

Суд наголошує, що відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06.09.2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18.07.2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10.02.2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 року, пункт 29).

Отже, інші доводи сторін не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

Беручи до уваги вище вказані обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Оскільки позивачем сплачений судовий збір, то його розподіл здійснюється у відповідності до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (49101, м. Дніпро, вул. Троїцька, 20а, ), тертя особа: Первинна професійна спілка «Правозахисники країни», про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, яка полягає у невиплаті в день звільнення ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 20 днів невикористаної відпустки за 2015, 2022, 2023 роки.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за період з 16.05.2023 року по 16.06.2023 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області судові витрати з оплати судового збору у розмірі 536,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко