Справа № 280/6524/24
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2024 року Справа № 280/6524/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст і підстави позовних вимог.

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач), у якій позивач просить суд:

1) визнати протиправними дії відповідача щодо взяття позивача на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів;

2) зобов`язати відповідача виключити позивача із військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Крім того, просить стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати.

Позовна заява подана представником позивача адвокатом Дічком В.С., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1186375 від 10.07.2024.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебував на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_2 та 12.09.2011 у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі був виключений з військового обліку (на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції закону до 15.06.2011), що підтверджується штампом у військовому квитку та паспорті. Разом з тим, у лютому 2024 року на підприємство, де працює позивач, надійшов лист від ІНФОРМАЦІЯ_3 із списком працівників, до якого входив і позивач, та вимогою їх виклику для уточнення облікових даних. Звернувшись до відповідача із роз`ясненням відповідних дій, позивачу було повідомлено, що наявні у нього в документах штампи є недійсними та він підлягає взяттю на військовий облік військовозобов`язаних. Позивач вважає дії щодо його взяття на військовий облік протиправними, у зв`язку з чим звернувся до суду.

ІІ. Виклад позицій інших учасників справи.

15.08.2024 до суду надійшла заява ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якій відповідачем зазначено, що на громадянина ОСОБА_1 не заводилась особова справа, наявна лише облікова картка військовозобов`язаного на його ім`я. Рішення посадової особи ІНФОРМАЦІЯ_3 ґрунтувалось на підставі ч.2 ст. 28 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а на підставі оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» в України розпочав діяти особливий період, який діє і на теперішній час. Відтак, громадянин ОСОБА_1 на підставі чинного законодавства повинен перебувати на військовому обліку військовозобов`язаних запасу, обмежень щодо непостановки на облік, які були раніше виключені за старим законодавством, не виявлено. Додатково вказано, що ОСОБА_1 був заброньований від призову на військову службу по мобілізації та на воєнний час за підприємством як військовозобов`язаний відповідно до наказу Міністерства економіки України від 25.01.2024 № 2321.

20.08.2024 судом отримано заяву представника позивача, у якій він зазначає про відсутність подання відповідачем у встановлений судом строк відзиву та витребуваних судом доказів, у зв`язку з чим на підставі положень статті 147 КАС України просить постановити ухвалу про тимчасове вилучення державним виконавцем доказів по справі.

11.09.2024 до суду надійшла заява представника позивача про залишення заяви про виконання ухвали суду від 20.08.2024 без розгляду та реагування.

11.09.2024 судом також отримано відповідь на відзив, у якій представник позивача звертає увагу, що позивач на момент прийняття оскаржуваного рішення не був військовозобов`язаним, оскільки був виключений з військового обліку, що підтверджується доводами позовної заяви та документами, долученими до позову, зокрема військовим квитком та паспортом громадянина України. Також вказує, що сам позивач ніколи не звертався до АТ «Запорізький завод феросплавів» із заявою про його бронювання, адже він і так не підлягав призову на військову службу за мобілізацією, оскільки був виключений з військового обліку. Доказів наявності чи звернення із заявою про надання відстрочки відповідач не надає. Представник наголошує, що відповідач має право брати на військовий облік військовозобов`язаних виключно осіб, визначених у п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Прийняттям оскаржуваного рішення відповідач вийшов за межі своїх повноважень, визначених законом, та на власний розсуд розширив перелік осіб, які підлягають взяттю на військовий облік військовозобов`язаних, що є протиправним.

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 16.07.2024 суд відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін; витребував від ІНФОРМАЦІЯ_1 : особову справу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ); рішення уповноваженої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким оформлено взяття ОСОБА_1 на військовий облік військовозобов`язаних; заяву ОСОБА_1 про взяття його на військовий облік; письмові пояснення щодо правових підстав взяття 20.02.204 на облік військовозобов`язаних ОСОБА_1 та неврахування факту його виключення з військового обліку 12.09.2011.

IV. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

12.09.2011 ІНФОРМАЦІЯ_5 виключив ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з військового обліку, про що свідчать штампи у військовому квитку (арк.26, напис дослівно «по возрасту») та паспорті громадянина України (арк.7).

Листом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 03.05.2024 представника позивача повідомлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 з 15.05.1992. Відомості щодо виключення з військового обліку вказаного громадянина у ІНФОРМАЦІЯ_6 відсутні, штамп, який наведений у копії військового квитка ОСОБА_1 не рахується. Також повідомлено, що відповідно до статті 22 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» граничним віком перебування на військовій службі військовозобов`язаних запасу рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу до 60 років. Відповідно до п.2. ч.1 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» розписані підстави постановки на військовий облік військовозобов`язаних.

27.05.2024 представник позивача звернувся з адвокатським запитом до відповідача з проханням повідомити, чи був ОСОБА_1 виключений 12.09.2011 з військового обліку у зв`язку з досягненням граничного віку перебування у запасі Збройних Сил України; чи був ОСОБА_1 взятий ІНФОРМАЦІЯ_7 на військовий облік військовозобов`язаних; а також надати копію рішення уповноваженої особи про взяття ОСОБА_1 на військовий облік військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_6 .

12.06.2024 представник позивача звернувся до відповідача із аналогічним за змістом адвокатським запитом.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 21.06.2024 № Ю/7366 представнику позивача роз`яснено, що запитувані документи та інформація відносно військового обліку ОСОБА_1 містять інформацію з обмеженим доступом.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо взяття на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, позивач звернувся із цим позовом до суду.

V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII)

За приписами частин третьої, дев`ятої статті 1 Закону №2232-XI військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:

допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік;

призовники - особи, які взяті на військовий облік;

військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;

військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;

резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Призовникам, військовозобов`язаним, резервістам та військовослужбовцям оформлюється та видається військово-обліковий документ, який є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 33 Закону №2232-XI військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За пунктом 2 частини першої, частини шостої статті 37 Закону №2232-XI взяттю на військовий призовників, військовозобов`язаних та резервістів у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідних підрозділах розвідувальних органів України підлягають громадяни України, зокрема, на військовий облік військовозобов`язаних: які звільнені із служби у військовому резерві та не досягли граничного віку перебування в запасі.

Виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які:

1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими;

2) припинили громадянство України;

3) визнані непридатними до військової служби;

4) досягли граничного віку перебування в запасі.

У громадянина, якого виключено з військового обліку відповідно до пунктів 3 та 4 цієї частини, військово-обліковий документ не вилучається. До військово-облікового документа громадянина вносяться дані про виключення із військового обліку.

Згідно з пунктом 20 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487 військовий облік ведеться на підставі даних паспорта громадянина України та військово-облікових документів.

Водночас положення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в частині, що стосується граничного віку перебування військовозобов`язаних осіб в запасі, зазнавало змін.

Так, статтею 28 Закону №2232-XI у редакції, яка діяла до внесення змін Законом України від 27.03.2014 № 1169-VII (набрав чинності 01.04.2014), було визначено, що запас військовозобов`язаних поділяється на два розряди, що встановлюються залежно від віку військовозобов`язаних.

Військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком:

1) перший розряд - до 35 років;

2) другий розряд: рядовий склад - до 40 років; сержантський і старшинський склад: сержанти і старшини - до 45 років; прапорщики і мічмани - до 50 років.

Граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві.

Надалі Законом України від 27.03.2014 № 1169-VII внесено зміни до статті 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та змінено граничний вік перебування в запасі другого розряду до 50 років, а Законом України від 22.07.2014 №1604-VII - до 60 років.

При цьому, положення Закону про те, що граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та військовому резерві, змін не зазнали. Тобто, з набранням чинності змін до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивач є таким, що підпадає під його дію як особа, що не досягла передбаченого Законом граничного віку перебування у запасі військовозобов`язаних другого розряду.

Таким чином, у зв`язку із продовженням граничного віку перебування в запасі позивача було автоматично поновлено в запасі, незалежно від того чи перебував він на військовому обліку, оскільки позивач ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) не досягнув 60-річного віку, тобто повинен згідно з чинним законодавством перебувати на військовому обліку військовозобов`язаних.

Щодо приписів частини першої статті 58 Конституції України, на необхідність застосування яких посилається позивач, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто, дія нормативно-правового акта в часі пов`язується із вступом його в силу і з моментом втрати ним юридичної сили.

За колом осіб дія нормативно-правового акта поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (роблять винятки із загальних і спеціальних).

На порядок дії нормативно-правового акта за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами відносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці), станом здоров`я.

Так, у зв`язку із внесенням змін до Закону №2232-XII було підвищено граничний вік перебування військовозобов`язаних в запасі. Метою таких змін було розширення кола осіб, щодо яких діє військовий обов`язок, і які мають досвід проходження військової служби та можуть бути використані для доукомплектування Збройних Сил України, тобто збільшення мобілізаційного ресурсу держави.

Таким чином, дія вказаного Закону у новій редакції поширює свою дію на всій території України і розповсюджується на всіх осіб, що не досягли граничного віку перебування у запасі.

Відтак, доводи позивача в частині порушення принципів юридичної визначеності та дії законів у часі, суд вважає необґрунтованими.

Аналогічна правова позиція щодо застосування вказаних правових норм наведена Верховним Судом у постановах від 19.09.2018 у справі №814/4386/15 та від 17.02.2020 у справі №820/3113/17.

За змістом пункту 1.4 Інструкції з організації ведення військового обліку військовозобов`язаних і призовників в органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях і навчальних закладах, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 15.12.2010 № 660 (далі - Інструкція № 660, втратила чинність на підставі наказу Міністерства оборони від 28.02.2017 № 118, чинна на час внесення записів до військового квитка позивача), з військового обліку в органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях і навчальних закладах знімаються військовозобов`язані та призовники, які згідно із частинами п`ятою та шостою статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зняті або виключені з військового обліку у військових комісаріатах.

Пунктом 3.10 Інструкції № 660 визначено, що в особових картках на військовозобов`язаних, які досягли граничного віку перебування в запасі, після проведення чергової звірки з відповідними військовими комісаріатами викреслюються дані про військовий облік і робиться відмітка: «Виключений з військового обліку за віком».

Враховуючи зазначене вище, суд вважає, що наявність у військово-обліковому документі (військовому квитку) позивача запису про виключення останнього з військового обліку не має правового значення для правильного вирішення цього спору з огляду на застосування чинних на момент виникнення спірних правовідносин норм, а саме лютий 2024 року. Водночас станом на 12.09.2011 (внесення запису про виключення з обліку) спору між сторонами стосовно наявності у позивача на той час права на виключення з військового обліку у зв`язку із досягненням граничного віку перебування в запасі не існувало.

Оскільки позивач не має права на виключення з військового обліку у зв`язку з недосягненням граничного віку перебування у запасі, відсутні підстави для виключення позивача із військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів .

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (параграф 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.

VI. Висновки суду.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення.

VII. Розподіл судових витрат.

Відповідно до приписів статті 139 КАС України, з огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, за відсутності доказів понесення судових витрат відповідачем, підстав для їх розподілу немає.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_8 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 16.09.2024.

Суддя К.В.Мінаєва