Справа № 160/32674/23
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2024-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Юхно І. В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними, скасування наказів та зобов`язання вчинити певні дії,-
13.12.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , подана через систему «Електронний суд» представником позивача - адвокатом Шиловим Владиславом Юрійовичем, у якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №273 від 13.10.2022 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення та додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 22.02.2022 р., за період з 12.10.2022 р. по 10.10.2023 р.;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №281 від 21.10.2022 року;
- визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № НОМЕР_2 від 10.11.2022 року;
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем було зазначено, що призупиненню військової служби військовослужбовця повинно передувати службове розслідування, що є комплексом заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення, подання заяви до органів досудового розслідування та як вирішальний елемент внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення. Так, наказом №273 від 13.10.2022 р. командир військової частини НОМЕР_1 перейняв на себе обов`язки органу досудового розслідування, сторони обвинувачення та суду і самостійно вирішив звинуватити позивача у самовільному залишенні місця несення служби, хоча повноважень на це не мав. Цим же наказом відповідач призупинив військову службу позивача без наявності зареєстрованого кримінального провадження за ч. 5 ст. 405 КК України. Позивач звертає увагу, що відповідач хоч не прописав у наказі № 273 від 13.10.2022 р. вираз "призупинити військову службу" на відміну від наказу № 793 від 13.10.2023 р., але він застосував кваліфікуючі ознаки призупинення, які зазначені в ч.2 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу". Таким чином цей наказ створено не в межах та у спосіб визначений законодавством. Також відповідачем було порушено покладені на нього обов`язки під час проведення службового розслідування, а саме не запропоновано надати пояснення та долучити до матеріалів розслідування клопотання та докази, не повідомлено про початок та закінчення розслідування, не надано для ознайомлення матеріали розслідування. Таким чином відповідач провів поверхнево розслідування без повного та об`єктивного дослідження всіх обставин та фактів. Зокрема відповідачем не було долучено до матеріалів розслідування рапорт позивача, який ним отримано 25.10.2022 р. Тобто до завершення службового розслідування. Також відповідачем не надано жодної відповіді на цей рапорт, що вказує на ігнорування позивача. Цим же спростовується, що позивач не виходив на зв`язок з відповідачем та приховувався. Що стосується суті підстав для видання наказу № 273 від 13.10.2022 та акту службового розслідування, то вони не відповідають дійсності. Так, відповідач описує, що 12.10.2022 о 8:00 год було виявлено самовільне залишення місця несення служби позивачем під час виконання бойових завдань. З цього приводу пояснюємо, що ні 12.10.2022 р., ні напередодні цього дня позивач не отримував ні в усній, ні в письмовій формі бойових наказів (розпоряджень), а тому не був залучений до виконання бойових завдань. Відповідач не описує в акті службового розслідування, які бойові накази (розпорядження), де та в який термін виконував чи мав виконувати позивач. Позивач навіть не отримував зброї, боєприпасів та засобів індивідуального захисту для виконання завдань. Для підтвердження цього, до позову буде долучено клопотання про витребування доказів у відповідача. Також позивач не залишав місця несення службу 12.10.2022 р. і це можуть підтвердити його побратими, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Стороною позивача було попередньо опитано цих осіб та їх пояснення долучено до позову. Позивач звертає увагу, що позивач не був учасником жодних із зазначених підстав за яких би йому могли не виплачувати (призупинити виплату) грошового забезпечення, в тому числі премію та додаткову винагороду. Тому застосування відповідачем п. 5 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 р. № 260, є неправомірним. Неправомірне застосування такої норми в свою чергу породжує неправомірність самого акту індивідуальної дії в цій частині, адже він створений не в межах та у спосіб визначений законодавством. Більш того, перед цим сам відповідач застосував кваліфікуючі ознаки призупинення військової служби позивача, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 адміністративний позов було залишено без руху та запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання до суду: - заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску.
За даними КП «ДСС» копію вищевказаної ухвали 19.02.2024 о 21:43 надіслано одержувачу - адвокату Шилову В.Ю. Тобто, оскільки представник позивача зареєстрований в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі та судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, суд вважає, що ухвала про залишення позовної заяви без руху вважається врученою позивачеві 20.02.2024 в електронній формі шляхом її направлення на офіційну електронну адресу в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі. Тобто, враховуючи приписи ч.7 ст.251 КАС України, строк для усунення недоліків до 01.03.2024.
20.02.2024 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про поновлення строку звернення до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.03.2024 поновлено позивача пропущений строк звернення до адміністративного суду з позовною заявою; прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); у задоволенні клопотань представника позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції та про виклик свідків - відмовлено; встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали на подання відзиву на позов та доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача; витребувано у відповідача додаткові докази по справі та встановлено строк для їх подання.
За даними КП «ДСС» копію означеної ухвали за допомогою підсистеми «Електронний суд» 15.03.2024 надіслано одержувачам - адвокату Шилову В.Ю. (представнику позивача) та Військовій частині НОМЕР_1 в електронний кабінет, а копію адміністративного позову відповідачу - 13.12.2023, що підтверджується матеріалами справи. Тобто, строк на подання відзиву з урахуванням ч.6 ст.120 КАС України до 01.04.2024.
За правилами ст.262 КАС України адміністративна справа мала бути розглянута до 05.05.2024, проте з метою забезпечення принципу рівності сторін судом продовжено розгляд справи до подання додаткових доказів на виконання ухвали суду.
06.06.2024 від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшли клопотання про витребування доказів та клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.
Суд, враховуючи рекомендації Ради суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану від 02.03.2022 щодо продовження процесуальних строків, вважає за необхідне прийняти вказані документи до розгляду.
Суд зазначає, що в ході судового розгляду позивач правом на подання відповіді на відзив та відповідач на подання заперечень відповідно не скористались.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
ОСОБА_1 проходив військову службу по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 з 20.03.2023, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 20.03.2023 №64.
Як вбачається з витягу із наказу від 20.03.2023 №64, старшого солдата ОСОБА_1 , призначено на посаду номера обслуги 1 мотопіхотного відділення 1 мотопіхотного взводу 1 мотопіхотної роти 2 мотопіхотного батальйону вирішено вважати таким, що 20.03.2022 справи та посаду прийняв.
Зміст доповіді про факт самовільного залишення частини військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 (без зброї) від 12.10.2022 року, за підписом командира військової частини НОМЕР_1 , свідчить про те, що 12.10.2022 р. від командира НОМЕР_3 мотопіхотного батальйону підполковника ОСОБА_9 надійшла доповідь про факт самовільного залишення військової частини старшого солдата ОСОБА_1 . Попередньо встановлено: 12.10.2022 року о 08.00 годині під час перевірки наявності особового складу, було виявлено відсутність старшого солдата ОСОБА_1 . Прийнятими заходами розшуку старший солдат ОСОБА_1 не знайдений, місцезнаходження його невідоме, на телефонні дзвінки не відповідає.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.10.2022 №273 прийнято рішення вважати такими, що вибули з району виконання завдання із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, в тому числі й старшого солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , номера обслуги ІНФОРМАЦІЯ_2, вважати таким, що 12 жовтня 2022 року самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії; виключити з котлового забезпечення військової частини з 13 жовтня 2022 року; виключити з грошового та речового забезпечення військової частини з 12 жовтня 2022 року. Підстава: доповідь про самовільне залишення частини від 13 вересня 2022 року № 6764 (пп. 2.60 п.2 наказу).
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.10.2022 №9677 «Про призначення службового розслідування» відповідно до доповіді вх. № 6764 від 13 жовтня 2022 року, за фактом самовільного залишення військової частини 12.10.2022 року старшим солдатом ОСОБА_1 , наказано: офіцеру управління 2 мотопіхотного батальйону старшому лейтенанту ОСОБА_10 провести службове розслідування у встановлений законом термін. В ході розслідування встановити наявність чи відсутність події, з приводу якої було призначено розслідування, її обставини (час, місце) і наслідки; осіб, з вини яких трапилася подія, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли шкідливим наслідкам або створювали загрозу для їх сприяння: конкретні неправомірні дії військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; контроль за виконанням даного наказу покладено на начальника штабу- першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 .
Доказів ознайомлення із означеним наказом позивача до суду надано не було, наданий Аркуш доведення до особового складу наказу від 15.10.2022 №9677 в графі «розпис в ознайомленні містить примітку «СЗЧ».
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.10.2022 №281 відповідно до підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних. Силах України (якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину або до дня набрання чинності рішенням суду про визнаная їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у вигляді позбавлення волі), нижчеперейменованих осіб солдатського та сержантського складу, які виведені в розпорядження наказом командира НОМЕР_4 окремої механізованої бригади від 21 жовтня 2022 року № 241-рс, увільнено під займаних посад та зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , утримуючи у списках особового складу військової частини, з 21 жовтня 2022 року, зокрема, старшого солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , номера обслуги ІНФОРМАЦІЯ_3, - у зв`язку з самовільним залишенням військової частини; Підстава, наказ командира НОМЕР_4 окремої механізованої бригади від 21 жовтня 2022 року №241-рс, рапорти командирів підрозділів.
Відповідно до акта службового розслідування від 10.11.2022 в ході службового розслідування було встановлено, що 12.10.2022 о 08.00 годині ранку під час перевірки наявності особового складу було виявлено відсутність номера обслуги ІНФОРМАЦІЯ_4 військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 , який самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації. Пошукові заходи результату не дали, на телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідає, місцезнаходження його встановити не вдалося. На момент завершення службового розслідування військовослужбовець не повернувся до військової частини НОМЕР_1 . Таким чином, старший солдат ОСОБА_1 з 12.10.2022 року по теперішній час незаконно в умовах воєнного стану перебуває поза межами військової частини НОМЕР_1 тривалістю понад 10 (десять) діб. В діях номера обслуги ІНФОРМАЦІЯ_4 військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України. Вказані вище факти також підтверджуються поясненнями капітана ОСОБА_11 та сержанта ОСОБА_12 .
У графі «вина військовослужбовця» у вказаному висновку зазначено, що виходячи з матеріалів службового розслідування, вина військовослужбовця виражається у негативному відношенні до обов`язків військової служби та прямому умислі. Своїми діями старший солдат ОСОБА_1 , номер обслуги ІНФОРМАЦІЯ_4 військової частини НОМЕР_1 , порушив вимоги наступних нормативно-правових актів:
- ч.1, 2, 4, 6 статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до якої на військовослужбовця покладено обов`язок світо і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим: знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, чесно і з гідністю військовослужбовця Збройних Сил України;
- ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до якої про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові;
- ст. 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до якої із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника;
- ст. 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до якої кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями;
- ст. 127 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до якої солдат (матрос) у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, а також за утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, за збереження виданого йому майна;
- ст. 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до якої солдат (матрос) зобов`язаний сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України; знати посади, військові звання і прізвища своїх прямих начальників до командира з`єднання включно; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, військовослужбовців;
- ч. 1, 5 статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до якої військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції (254к/96-ВР) та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів.
У діях старшого солдата ОСОБА_1 вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч-5 ст.407 КК України. Причинами та умовами, щодо сприяли вчиненню правопорушення, є особисте негативне відношення до обов`язків служби, військової дисципліни та Дисциплінованість старшого солдата ОСОБА_1 .
В означеному висновку запропоновано, зокрема:
- вирішення питання щодо притягнення або не притягнення до дисциплінарної відповідальності старшого солдата ОСОБА_1 за порушення вимог ст.ст. 11, 12, 14, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відкласти до його повернення на військову службу до військової частини НОМЕР_1 ;
- помічнику командира частини з фінансово-економічної роботи - начальнику фінансово-економічної служби, згідно п.5 р.16 Порядку виплати грошового забезпечення, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 р. №260, старшому солдату ОСОБА_1 призупинити виплату грошового забезпечення з 12.10.2022 року, а також не виплачувати йому премію за відповідні місяці самовільного залишення частини у повному обсязі та не виплачувати додаткову винагороду відповідно до постанови КМУ №168 за відповідні місяці самовільного залишення частини у повному обсязі.
- вирішення питання щодо притягнення або не притягнення до дисциплінарної відповідальності старшого солдата ОСОБА_1 за порушення вимог ст.ст. 11, 12, 14, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відкласти до його повернення на військову службу до військової частини НОМЕР_1 (п.1);
- помічнику командира частини з фінансово-економічної роботи - начальнику фінансово-економічної служби, згідно п.5 р.16 Порядку виплати грошового забезпечення, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 р. №260, старшому солдату ОСОБА_1 призупинити виплату грошового забезпечення з 12.10.2022 року, а також не виплачувати йому премію за відповідні місяці самовільного залишення частини у повному обсязі та не виплачувати додаткову винагороду відповідно до постанови КМУ №168 за відповідні місяці самовільного залишення частини у повному обсязі (п.2).
В подальшому, 10.10.2023 до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за фактом вчинення кримінального правопорушення за ч.4 ст.408 КК України на підставі повідомлення командира військової частини, в тому числі за фактом самовільного залишення військової частини ОСОБА_1 .
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 2 зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).
Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частинами другою-четвертою статті 2 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).
Так, за приписами ст. ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Органом державної військової та виконавчої влади на місцях у системі Збройних Сил України є командири (начальники) військових частин (установ, організацій), яким Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України "Про затвердження Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 548-XIV (далі Статут), надано повноваження органу виконавчої влади в системі Міністерства оборони України.
Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.
Відповідно до вимог ст. 26 Статуту, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Частиною 4 статті 24 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:
1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);
4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Відповідно до п.п. 144-1, 144-2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Згідно п. 1 розділу ІV до Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оброни України № 608 від 21.11.2017 р. особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані:
дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення;
виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника;
розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.
У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.
Відповідно до п. 3 розділу ІV до Порядку військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право:
знати підстави проведення службового розслідування;
бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування;
відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом;
давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення;
з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень;
порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації;
висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять;
ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником);
оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.
Згідно матеріалів службового розслідування, встановлено, що 12.10.2022 о 08.00 годині ранку під час перевірки наявності особового складу було виявлено відсутність номера обслуги ІНФОРМАЦІЯ_4 військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 , який самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації. Пошукові заходи результату не дали, на телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідає, місцезнаходження його встановити не вдалося.
Як вбачається з Акта службового розслідування від 10.11.2022 визнано встановленим той факт, що старший солдат ОСОБА_1 без поважних причин самовільно залишив місце несення служби 12.10.2022 в умовах воєнного стану. У Акті службового розслідування також зазначено, що вказані обставини також підтверджуються поясненнями капітана ОСОБА_11 та сержанта ОСОБА_12 .
Заперечуючи висновки службового розслідування, позивач посилається на наявність пояснень ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , які були очевидцями того, що ОСОБА_1 перебував у пункті тимчасової дислокації в м. Бахмут Донецької області.
До матеріалів справи позивачем надано письмові пояснення ОСОБА_6 від 08.08.2023, ОСОБА_2 від 09.08.2023, ОСОБА_4 від 01.08.2023, ОСОБА_3 від 02.08.2023, які відібрані адвокатом Шиловим В.Ю. в інтересах клієнта ОСОБА_1 , складені у м. Миколаїв та підписані адвокатом та особами, які надали пояснення.
Так, відповідно до пункту 7 частини 1 статті 20 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року № 5076-VI під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правничої допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правничої допомоги, зокрема, збирати відомості про факти, що можуть бути використані як докази, в установленому законом порядку запитувати, отримувати і вилучати речі, документи, їх копії, ознайомлюватися з ними та опитувати осіб за їх згодою.
З пояснень ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 вбачається, що вони проходили службу разом з ОСОБА_1 та їм відомо, що ОСОБА_1 наряду з іншими військовими мав проблеми зі здоров`ям та намагався отримати направлення на медичне обстеження, лікування та проходження ВЛК.
Поясненнями ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 підтверджується, що 12.10.2022 року близько 9 - 10 години ранку приїхав в ГТТД командир роти ОСОБА_17 , та ОСОБА_1 почав розмову з ним, а також інші побратими які мали схожі на його питання. В результаті розмови командир роти ОСОБА_11 повідомив, що ОСОБА_1 рахується таким, шо самовільно залишив військову частину. І він не повинен тут знаходились. Ключовим є те, шо ОСОБА_11 так і не повідомив причини оголошення ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину, хоча останній задавав такі питання. При розмові були присутні ОСОБА_5 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_6 , ОСОБА_21 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та багато інших побратимів. На останок розмови ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_1 та іншим підлеглим військовим, щоб вони їхали до дому самостійно лікуватись. Означеними особами у поясненнях також підтверджено, що ОСОБА_1 все ж вирішив залишитись у пункті дислокації та не поїхав до дому.
Щодо пояснень наданих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 під час службового розслідування стосовно самовільного залишення ОСОБА_1 військової частини, суд зазначає, що таких пояснень в порушення законодавчо визначеного ч.2 ст.77 КАС України обов`язку доказування до суду надано не було. Інших доказів, на яких ґрунтується службове розслідування, у висновку не вказано.
Отже, поясненнями ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 спростовуються висновки службового розслідування про те, що старший солдат ОСОБА_1 без поважних причин самовільно залишив місце несення служби 12.10.2022.
З матеріалів справи також вбачається, що від командира військової частини НОМЕР_1 до ТУ ДБР, розташованого у АДРЕСА_2 , надходило повідомлення від 12.01.2023 р. №532 за фактом можливого вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, на яке надано відповідь ТУ ДБР, розташованого у м. Краматорську від 16.02.2023 № 13-02-2931/23, відповідно до якої, проведеним аналізом змісту повідомлень встановлено, що викладених у них відомостей недостатньо для кваліфікації діяння військовослужбовців у самовільне залишення військової частини або місця служби. Зокрема, порушено порядок проведення службового розслідування, а саме: у наказі № 608 від 21.11.2017 «Про затвердження Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України» відсутній порядок відібрання пояснення засобами телефонного зв`язку; на адресу реєстрації та проживання військовослужбовців не надіслані поштою повідомлення щодо проведення стосовно них службового розслідування та пам`ятка про їх права та обов`язки під час проведення службового розслідування. У матеріалах службових розслідувань, де військовослужбовці повернулися до місця служби відсутні їх пояснення щодо обставин їх відсутності. В матеріалах службових розслідувань не зазначено, які саме заходи вживалися до встановлення місце знаходження військовослужбовця, окрім телефонних дзвінків. Не зазначено, чи було здійснено телефонні дзвінки близьким родичам та чи перевірено адреси реєстрації та проживання військовослужбовців щодо встановлення їх місце знаходження. Таким чином проведене службове розслідування викликає сумніви щодо його об`єктивності та повноти. З огляджу на зазначене вище, на теперішній час відсутні підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за вказаним фактом.
Також, відповідачем не доведено дотримання при проведенні службового розслідування положень п. 3 розділу ІV Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України.
Таким чином, відповідач не довів достатніми та належними доказами наявність обставин, які він поклав в основу висновку службового розслідування, та дотримання ним встановленої процедури службового розслідування.
Отже, підпункт 2.60 пункту 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.10.2022 №273, відповідно до якого старшого солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_1 наказано вважати таким, що вибув з району виконання завдання із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії та 12 жовтня 2022 року самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії є необґрунтованим та протиправним.
Крім того, ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII передбачає, що військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Таким чином, в порушення вказаної норми, пункт 14 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.10.2022 №281, згідно з яким, старшого солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , номера обслуги ІНФОРМАЦІЯ_4 увільнено під займаної посади та зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , утримуючи у списках особового складу військової частини, з 21 жовтня 2022 року - у зв`язку з самовільним залишенням військової частини прийнятий за відсутності факту внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
При цьому, факт внесення до ЄРДР відповідних відомостей стосовно факту самовільного залишення позивачем військової частини 10.10.2023, тобто майже через рік після прийняття вказаного наказу не може свідчити про його правомірність.
Враховуючи наведене, а також те, що пункт 14 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.10.2022 №281, є похідним від підпункту 2.60 пункту 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.10.2022 №273 та ґрунтується на встановлених у ньому обставинах, відповідно, пункт 14 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.10.2022 №281 є також необґрунтованим та протиправним.
Щодо вимоги позивача зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому недоотримане грошове забезпечення та додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 22.02.2022, за період з 12.10.2022 по 10.10.2023, суд зазначає таке.
Так, порядок нарахування та виплати грошового забезпечення, в тому числі премій, регулюється наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 року та постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року, якою передбачено порядок нарахування та виплати додаткової винагороди для військовослужбовців Збройних Сил України.
За змістом правової позиції ЄСПЛ у справі «Кечко проти України» (рішення від 08 листопада 2005 року) у межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
28 лютого 2022 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», яка набула чинності з 24 лютого 2022 року.
Виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Пунктом 5 постанови передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування, застосовується з 24.02.2022.
Відповідно до пункту 14 Розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, до наказів про виплату додаткової винагороди, не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували), - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).
Відповідно до пункту 15 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, грошове забезпечення не виплачується:
за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати;
якщо виплачуються академічні стипендії;
за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше;
за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки;
за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату);
за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом;
за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Суд зазначає, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватись положення пунктів 14-15 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, оскільки факт самовільного залишення позивачем військової частини не знайшов належного підтвердження.
Крім того, абзацом 2 пункту 144-6 Указу №1153/2008 передбачено, що за весь час необґрунтованого призупинення військової служби, таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримані продовольче, речове та інші види забезпечення.
Беручи до уваги необґрунтованість призупинення військової служби ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про необхідність зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу невиплачене грошове забезпечення та додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 22.02.2022 року, за період з 12.10.2022 по 10.10.2023.
При цьому, суд наголошує на відсутності правових підстав для визнання протиправними та скасування пунктів наказів та наказів в цілому, оскільки позивача у даному випадку стосуються лише окремі підпункти, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Усі інші аргументи сторін, вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
За приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Оскільки в силу п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а підтвердження наявності інших судових витрат матеріали справи не містять, то судові витрати у цій частині не підлягають розподілу.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених норм, дає суду, підставу прийти до висновку про те, що витрати сторони на правничу допомогу мають бути фактично понесеними (здійсненими) та підтвердженими відповідними належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами.
Матеріалами справи підтверджується, що з метою отримання професійної правничої допомоги між ОСОБА_1 (Клієнт) та Адвокатом Шиловим Владиславом Юрійовичем було укладено договір про надання правової допомоги від 27.07.2023 №27, за умовами якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе обов`язок здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, то визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.1.1 Договору).
Згідно з пунктами 4.1 Договору Сторони погодять ціну, вартість, строки порядок оплати послуг адвоката та інші витрати у додатковій угоді до цього договору.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
Верховним Судом в постанові від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Водночас, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Такі самі критерії використовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Судом встановлено, що визначені Договором дії були вчинені Адвокатом в інтересах позивача, проте суд враховує, що розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження, представник позивача не приймав участь судових засіданнях, та не подавав заяв по суті справи, окрім позовної заяви.
Враховуючи вищевикладене, з урахуванням принципу пропорційності та співмірності, оцінюючи обґрунтованість доводів позивача щодо суми витрат, пов`язаних з розглядом даної справи, суд дійшов висновку, що з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Вказана сума є співмірною з предметом спору, вчиненими адвокатом діями та наданими послугами у вказаній справі, у зв`язку з чим у суду наявні підстави для стягнення сум судових витрат на правничу допомогу за нормою ст.143 КАС України.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу.
Керуючись статтями 9, 73-77, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_4 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання протиправними, скасування наказів та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати підпункт 2.60 пункту 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 №273 від 13.10.2022 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення та додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 22.02.2022, за період з 12.10.2022 по 10.10.2023.
Визнати протиправним та скасувати пункт 14 наказу командира військової частини НОМЕР_1 №281 від 21.10.2022 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 а рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн (п`ять тисячі гривень 00 копійок).
Відповідно до статті 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
На підставі положень статті 297 КАС України апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.
Суддя І.В. Юхно