Справа № 520/6308/24
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2024-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 р.Справа № 520/6308/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

за участю секретаря судового засідання Кривенко Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.06.2024, головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В., повний текст складено 10.06.24 року по справі № 520/6308/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України , в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення Головного управління ДПС у Харківській області №0-2032 від 09.02.2023 року про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості на підставі п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України за 2021 рік на суму 45306 грн.

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.06.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі. Скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області №0-2032 від 09.02.2023 року про нарахування ОСОБА_1 суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2021 рік у розмірі 45306 грн. (сорок п`ять тисяч триста шість гривень). Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору в розмірі 968, 96 грн. (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ).

Головне управління ДПС у Харківській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подало апеляційну скаргу , вважає рішення суду таким, що прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а саме: ст 266 Податкового кодексу України. Вказує , що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на праві власності Позивачу належить нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . У вказаному реєстрі відсутні відомості щодо цільового призначення нежитлових будівель відсутні. У графі «Тип майна» зазначено нежитлові приміщення, без конкретизації приналежності. Тобто платником не проведено процедуру внесення змін до реєстраційних даних відповідно до Закону № 1952 та Порядку № 1127. Посилаючись на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 2 лютого 2020 року у справі №819/2191/17, вказує , що платник податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з метою запобігання невірного обчислення бази оподаткування, повинен звернутися до органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно - будівельного контролю та нагляду і отримати необхідний висновок щодо віднесення об`єктів нерухомості до відповідного класу Класифікатора та надати його до податкового органу. Також, звертає на увагу на правову позицію Верховного Суду від 29.06.2023 у справі №520/342/21, що у разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за своєю податковою адресою платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним). Відтак, Позивача не було позбавлено можливості надати до податкового органу уточнюючі документи щодо характеристик оподаткованих будівель для вірного розрахунку податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, шляхом застосування вірних коефіцієнтів для обчислення такого податку. Однак, відсутні докази, що Позивачем вчинялися дії щодо звірки даних для обчислення податку відповідно до податкового законодавства. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на праві власності Позивачу належить нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . У вказаному реєстрі відсутні відомості щодо цільового призначення нежитлових будівель відсутні. У графі «Тип майна» зазначено нежитлові приміщення, без конкретизації приналежності. Тобто платником не проведено процедуру внесення змін до реєстраційних даних відповідно до Закону № 1952 та Порядку № 1127. В автоматичному режимі ОСОБА_1 нарахований податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та сформовано податкове повідомлення-рішення на сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік від 09.02.2023 № 0-2032 на суму 45306,00 грн. Податок нарахований відповідно до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» зі змінами та доповненнями, застосована ставка податку 1 відсоток від мінімальної заробітної плати. Розрахунок податку : 1510,2/2 * 60,00 = 45306,00 грн., де 1510,2 площа приміщення, 60,00 ставка податку (1% від мінімальної заробітної плати на 1 січня 2021 року). Посилаючись на обставини та обґрунтування , викладенні в апеляційній скарзі , вважає , що неврахування вказаних обставин судом першої інстанції свідчить про формальний підхід до з`ясування фактичних обставин цієї справи, а судове рішення ґрунтується виключно на правовій позиції позивача без урахування доводів та пояснень, наданих представником відповідача. Просить суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.06.2024 у справі № 520/6308/24 ухваливши нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції та доводи сторін у справі, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що нежитлові приміщення 1 поверху №1-5 в літ.Л-1, площею 1510,20 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , належать ОСОБА_1 (1/2), ОСОБА_3 (1/4) та ОСОБА_4 (1/4) на праві спільної часткової приватної власності, що підтверджується копіями:

- договору купівлі-продажу від 26. 09.2007, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Саутенко Н.В. та зареєстрованого реєстрі за № 2810;

- витягу з державного реєстру правочинів № 4670477від 26.09.2007 р.;

- витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації № 16066722 від 26.09.2007 р.;

- інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 217843681 від 03.08.2020;

- копією технічного паспорту ТОВ Харківське бюро технічної інвентаризації на виробничий будинок Механо-збірний цех 109А (лит. Л-1) з АПК №3 по вул. Достоєвського у м. Харків від 16.12.2016 р.

26.02.2024 року Головним управлінням ДПС у Харківській області було надано відповідь №9911/6/20-40-24-05-11 на адвокатський запит від 21.02.2024 року, в якій повідомлено, що ППР по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік від 09.02.2023 №0-2032 на суму 45306,00 грн за 1/2 частину нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_3 , гр. ОСОБА_1 направлені засобами поштового зв`язку за адресою: АДРЕСА_1 .

В якості додатку до відповіді надано копію податкового повідомлення рішення, винесеного Головним управлінням ДПС у Харківській області №0-2032 від 09.02.2023 року про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості на підставі п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України за 2021 рік на суму 45306,00 грн. (далі по тексту повідомлення-рішення, спірне рішення, ППР).

Як убачається зі спірного ППР, розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік відповідачем здійснено наступним чином: за ставкою податку 1 % від розміру мінімальної заробітної плати (6000,00 грн), встановленої законом на січень відповідного року для будівель готельних, офісних, торговельних, для публічних виступів (казино, ігорні будинки), що складає 60,00 гривні за 1 кв.м. бази оподаткування нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 1/2 частину нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_3 , площею 755,10 кв.м. (загальна площа 1510,20 кв.м. * 1/2) в розмірі 45306,00 гривень (755,10 кв.м.*60,00 грн.).

Вважаючи, що розмір податкового зобов`язання, визначеного оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням розрахований невірно, а винесене податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що порушує права позивача як платника податків, останній звернувся до суду за захистом порушеного права.

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що відповідач протиправно відніс належну позивачу на праві власності нежитлову будівлю у якості об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно за ставкою 1 відсоток від розміру мінімальної заробітної плати як до будівель готельних, офісних, торгівельних або для публічних виступів, тоді як до належної позивачу на праві власності будівлі повинна застосовуватися ставка податку у 2021 році як для інших будівель 0,1 відсоток від розміру мінімальної заробітної плати.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України (далі по тексту -ПК України).

Згідно з пп. 16.1.4 п.16.1 ст. 16 ПК України, платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами ст. 19 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

За визначенням, наведеним у ст.265 ПК України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (пп. 266.1.1п. 266.1 ст.2 61 ПК України).

Як встановлено положеннями пп. 266.3.1 та 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, у тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Приписами пп. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України передбачено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України).

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з пп. 266.7.1 п.266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України).

З матеріалів справи вбачається, що контролюючим органом на підставі відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Витяг) у власності ОСОБА_1 перебуває частина нежитлового приміщення 1-го поверху № 1-5 в літ. Л-1 площею 755,1 кв.м, частка володіння 377,55 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

При визначенні розміру спірного податку контролюючий орган керувався Додатком № 1 до рішення ХМР № 542/17.

Згідно з Додатком № 1 до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання Про місцеві податки і збори у місті Харкові від 22.02.2017 за № 542/17 ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб встановлюються у відсотках до мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м бази оподаткування.

Так, пунктом 5 зазначеного вище Додатку № 1 встановлено ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у таких розмірах: 1) будівлі готельні - 1 відсоток; 2) будівлі офісні - 1 відсоток; 3) будівлі торговельні - 1 відсоток; 4) гаражі - 0,1 відсотка; 5) до 01.01.2019 року - будівлі промисловості та склади 0,25 відсотка, в подальшому підпункт 5 пункту 5 додатку 1 виключений згідно з рішенням 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 р. N 1284/18 набрав чинності з 01.01.2019 р. 6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток; 7) господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотків; 8) інші будівлі - 0,1 відсотка.

Отже, ставка податку встановлена в залежності від цільового призначення об`єкта нерухомості, який перебуває у власності особи.

Згідно з п. п. 266.7.1 п. 266. 7 ст. 266 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до п. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості. До об`єктів нежитлової нерухомості відносяться: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Класифікацію будівель залежно від їх функціонального призначення наведено у Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому та введеному в дію наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року N 507, чинний з 01 січня 2001 року (далі - ДК 018-2000).

Відповідно до вказаного ДК 018-2000 об`єктами класифікації є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

У розділі 1 ДК 018-2000 наведено визначення, згідно з яким: споруди - це будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт; будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів; інженерні споруди - це об`ємні, площинні або лінійні наземні, надземні або підземні будівельні системи, що складаються з несучих та в окремих випадках огороджувальних конструкцій і призначені для виконання виробничих процесів різних видів, розміщення устаткування, матеріалів та виробів, для тимчасового перебування і пересування людей, транспортних засобів, вантажів, переміщення рідких та газоподібних продуктів та ін.

Відповідно до ДК 018-2000 будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу Будівлі нежитлові група 125 Будівлі промислові та склади клас 1251 Будівлі промисловості.

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 Будівлі промисловості, який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості, 1251.2 Будівлі підприємств чорної металургії, 1251.3 Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості, 1251.4 Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 Будівлі підприємств харчової промисловості, 1251.6 Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості, 1251.7 Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості, 1251.8 Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості, 1251.9 Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне.

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

При цьому, ДК 018-2000 використовується у даному випадку не для визначення ставок оподаткування, а виключно для визначення статусу нежитлового приміщення, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації будівлі.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 31.01.2018 у справі № 822/2624/16.

Так, згідно копії технічного паспорту на нежитлові приміщення 1 поверху №1-5 в літ.Л-1, площею 1510,20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , вказане нежитлове приміщення, що належить у тому числі позивачу, є виробничим будинком (механо-збірний цех), відповідно вказане приміщення відноситься до класу 1251 Будівлі промисловості, підклас: 1251.1 Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості.

Відповідачем у відзиві на позов вказано про те, що застосована ставка податку - 1 відсоток від розміру мінімальної заробітної плати за спірним податковим повідомленням-рішенням є правомірною з огляду на наявну інформацією у контролюючого органу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з урахуванням того, що відповідно до ІТС Податковий блок позивач перебувала на обліку, як фізична особа - підприємець, на спрощеній системі оподаткування, 3 група. Зареєстровані види діяльності: КВЕД 68.20 надання в оренду й експлуатацiю власного чи орендованого нерухомого майна, 46.69 оптова торгiвля iншими машинами й устаткованням, 46.65 оптова торгiвля офiсними меблями, 46.62 оптова торгiвля верстатами 25.62 механiчне оброблення металевих виробiв, 68.10 купiвля та продаж власного нерухомого майна. Відповідно до заяви на провозастовування спрощеної системи оподаткування, місце здійснення діяльності - АДРЕСА_3 .

Окрім цього, ОСОБА_1 є засновником ТОВ УКР. АГРО- СЕРВІС, 24269988. Відповідно до інформаційно-комунікаційних систем в відомостях про об`єкти оподаткування ТОВ УКР. АГРО- СЕРВІС зазначено, що виробничі приміщення (цех) знаходяться за адресою: вул. Плиткова,12. Приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , використовує як склад.

Крім того, ОСОБА_1 в поданій податковій декларації платника єдиного податку - фізичної особи підприємця за 2021 рік вказаний основний вид економічної діяльності КВЕД 68.20 Надання в оренду власного чи орендованого нерухомого майна.

Надаючи оцінку вказаному, суд зазначає наступне.

Як вже встановлено судом вище, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нежитлові приміщення 1 поверху №1-5 в літ.Л-1, площею 1510,20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_1 (1/2) на праві спільної часткової приватної власності.

При цьому, відомості стосовно цільового призначення вказаної нежитлової будівлі відсутні. Натомість, відповідно до копії технічного паспорту на нежитлові приміщення 1 поверху №1-5 в літ.Л-1, площею 1510,20 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 , вказане нежитлове приміщення, що належить у тому числі позивачу, є виробничим будинком (механо-збірний цех), тобто використовується за своїм функціональним призначенням

З огляду на викладене, в розумінні рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання Про місцеві податки і збори у місті Харкові від 22.02.2017 N 542/17, вказана нежитлова будівля у 2021 році відноситься до категорії інші будівлі за ставкою 0,1 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати.

Щодо доводів апелянта з посиланням на приписи п.п 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПКУ, колегія суддів зазначає, що вказаної нормою ПКУ визначено, що будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування.

Податковим органом до суду не надано , а судом під час розгляду справи по суті не добуто належних та допустимих, достатніх та достовірних, у розумінні приписів ст. ст. 73-76 КАС України доказів на підтвердження того, що вказана будівля є будівлею готельного, офісного, торговельного типу або будівлею для публічних виступів або відноситься до складів підприємств торгівлі, для можливості застосування ставки податку у розмірі 1 відсоток від розміру мінімальної заробітної плати.

Також, з розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, вбачається, що контролюючим органом застосовано ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб 1 %, що не відповідає наведеним приписам законодавства.

Доводи відповідача, які вказані в апеляційній скарзі, про не відображення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо цільового призначення спірного нежитлового приміщення та якими відповідач обґрунтовує правомірність винесення оскаржуваного рішення, не спростовують обов`язку відповідача за відсутності такої інформації, вжити заходів, спрямованих на з`ясування типу (цільового призначення) вказаної будівлі для визначення розміру ставки податку, та не наділяють контролюючий орган правом на власний розсуд, без законного на те обґрунтування, визначати будь-яку ставку податку.

Колегія суддів також не приймає до уваги посилання відповідача в апеляційній скарзі щодо віднесення спірного приміщення до «будівлі торговельні торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування» з огляду на види діяльності позивача як фізичної особи підприємця, оскільки спірне нежитлове приміщення належить ОСОБА_1 саме як фізичній особі, відповідно види діяльності ФОП ОСОБА_1 не можуть впливати на кваліфікацію нежитлової власності позивача у якості об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно та не засвідчують факт здійснення позивачем торгівельної діяльності саме у вказаних приміщеннях.

При цьому, суд не бере до уваги надані представником позивача, в якості доказів використання будівлі за функціональним призначенням, фотокартки, оскільки останні не містять ідентифікуючих ознак місця та часу фотозйомки.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому суд враховує, що у попередні роки позивачу виносились за аналогічних обставин податкові повідомлення-рішення, які були предметом судового оскарження із судовими рішеннями на користь позивача (справа 520/26909/21), які контролюючий орган міг врахувати при винесенні оскаржуваного рішення чи за висновками яких переглянути правильність нарахування позивачу податку.

В межах справи 520/26909/21 досліджувалось питання правомірності податкових повідомлень рішень у відношенні позивача за тими самими обставинами за 2017, 2018, 2019 та 2020 роки, в яких також контролюючим органом протиправно було застосовано ставку податку на нерухоме майно - 1%. За наслідками розгляду вказаної справи Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2022 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання дій протиправними та скасування податкових повідомлень- рішень задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення рішення Головного управління ДФС у Харківській області №2032 від 13.05.2019 року, яким ОСОБА_1 визначено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами на підставі п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України за 2018 рік на суму 28112,37 грн. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення рішення Головного управління ДФС у Харківській області №2032 від 13.05.2019 року, яким ОСОБА_1 визначено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами на підставі п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України за 2017 рік на суму 24163,20 грн. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення рішення Головного управління ДФС у Харківській області №2032 від 13.05.2019 року, яким ОСОБА_1 визначено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами на підставі п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України за 2017 рік на суму 3122,34 грн. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення рішення Головного управління ДПС у Харківській області №0-2032 від 25.11.2021 року про нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості на підставі п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України на загальну суму 92314,12 грн., з яких за 2018 рік - 28112,37 грн., за 2019 рік 31510,32 грн., за 2020 рік 32691,43 грн. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення рішення Головного управління ДПС у Харківській області №0-2032 від 25.11.2021 року про нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості на підставі п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України за 2020 рік у сумі 267,50 грн. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення рішення Головного управління ДПС у Харківській області №0-2032 від 25.11.2021 року про нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості на підставі п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України за 2020 рік у сумі 417,34 грн.

Щодо посилання відповідача на те, що позивачем не проведено процедуру внесення змін до реєстраційних даних інформації про технічні характеристики нежитлової нерухомості відповідно до Закону № 1952 та Порядку № 1127.

Суд вважає за необхідне вказати, що абз. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Пункт 1 ч. 1 ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень містить визначення терміну державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З огляду на те, що після реєстрації права власності позивача на частину нежитлового приміщення 1 поверху №1-5 в літ.Л-1, площею 1510,20 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 , яка є виробничим будинком (механо-збірний цех) право власності на заначений об`єкт нерухомості не набувалося, не змінювалося та не припинялося, обтяження на відповідні права не накладалися починаючи з 2016 року , позивач не мала обов`язку на внесення змін щодо типу майна без наявності підстав передбачених, зокрема, п.1. ч.1. ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Тому доводи контролюючого органу щодо можливості подання державному реєстратору заяви для внесення відповідної інформації про тип майна до Державного реєстру без наявності підстав передбачених п. 1. ч. 1. ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не відповідають чинному законодавству, позаяк не містять відповідного обов`язку платника податків.

Таким чином, у відповідача при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки були відсутні підстави застосовувати ставку у розмірі 1%, враховуючи відсутність у встановлених законодавством джерелах відомостей, необхідних для ідентифікації, зокрема, типу відповідного об`єкта нерухомості, що є обов`язком в даному випадку.

Тобто, податковий орган, маючи законодавчо встановлений вичерпний перелік відомостей та джерел їх отримання, необхідних для правильного визначення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позбавлений можливості визначати розмір такої ставки на власний розсуд.

В даному випадку, визначивши ставку податку до належного позивачу нерухомого майна у розмірі 1% без належного на те обґрунтування та законних підстав, податковий орган допустив втручання у майнові права позивача.

Посилання відповідача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21 лютого 2020 року у справі № 819/2191/17 в обґрунтування своїх доводів щодо правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у справі №819/2191/17 спірним питанням був об`єкт оподаткування, а у даній справі спірним питанням є розмір ставки податку.

Щодо посилань ГУ ДПС на правову позицію Верховного Суду від 29.06.2023 у справі №520/342/21 у контексті того, що позивачем не вчинено жодних дій для проведення звірки даних, суд зазначає, що право платника податків ініціювати проведення звірки даних не може вважатись обов`язковим порядком досудового врегулювання спору та жодним чином не нівелює висновок суду про протиправність спірного рішення. Крім того , у справі №520/342/21 позивачем не було надано технічних документів, на підставі яких можливо було б класифікувати функціональне призначення нерухомих об`єктів, щодо яких прийняті спірні податкові повідомлення-рішення, як контролюючому органу, так і судам попередніх інстанцій під час розгляду справи, тоді як у даній справі позивачем були надані до суду технічний паспорт на нежитлове приміщення .

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені ПК України, без дотримання вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, отже, наявні підстави для його скасування.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними , не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, зміст апеляційної скарги , який повністю дублює заперечення на позов, подані до суду першої інстанції , містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом та не обґрунтовано в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано та яких процесуальних норм адміністративного судочинства не було дотримано судом під час розгляду даної адміністративної справи, а також не зазначено які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат зі сплати судового збору.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.06.2024 по справі № 520/6308/24 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий І.М. Ральченко
Повний текст постанови складено 16.09.2024 року