Справа № 140/5985/24
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2024 року ЛуцькСправа № 140/5985/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Димарчук Т.М.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач) про:

визнання протиправними дій щодо припинення виплати пенсії по інвалідності з 01.05.2024 по день відновлення та щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності за період з 01.05.2019 по 14.01.2024 включно;

визнання протиправною бездіяльності щодо відмови у поновленні виплат з моменту їх припинення;

зобов`язання провести поновлення та виплату: пенсії по інвалідності за період з 01.05.2019 до дня відновлення виплат відповідно до Закону Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, в розмірі, що був передбачений законом, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з урахуванням раніше виплачених сум та з компенсацією втрати частини доходів; щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності за період з 01.05.2019 по 14.01.2024 включно;

стягнення з держави Україна в особі ГУ ПФУ у Волинській області на користь ОСОБА_1 завданої протиправними діями та бездіяльністю моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю II групи, яку він отримав довічно внаслідок трудового каліцтва (нещасного випадку на виробництві), внаслідок чого йому було призначено пенсію по інвалідності довічно відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Окрім того, позивач отримував щомісячну страхову виплату в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності на підставі встановлення йому 27.09.2007 ступеня втрати професійної працездатності на рівні 70%.

Позивач у 2018 році виїхав на тимчасове проживання до Французької Республіки з метою лікування хвороби (гепатиту С) та перебував там до 2023 року. У зв`язку з неотриманням позивачем призначеної пенсії та щомісячної страхової виплати протягом шести місяців, відповідач припинив виплату пенсії по інвалідності та з 01.05.2019 припинив щомісячну страхову виплату в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності.

На неодноразові письмові звернення позивача, ГУ ПФУ у Волинській області у листах-відповідях вказувало, що обидві соціальні виплати були припинені з підстав виїзду позивача за кордон та повідомляло про неможливість виплати пенсії по інвалідності та щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, оскільки з моменту припинення позивачу виплат відповідачем та до моменту звернення позивача про такі виплати минув період, який перевищує 3 роки.

Повернувшись в Україну 18.12.2023, ОСОБА_1 уповноважив свого представника ОСОБА_2 , на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 06.03.2024 вчиняти дії від його імені та знову повернувся для проходження лікування до Французької Республіки.

Відповідач відновив позивачу щомісячну страхову виплату в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності з 15.01.2024, а також виплату пенсії по інвалідності (дата поновлення невідома).

Позивач не погоджується з діями відповідача щодо припинення вищевказаних виплат та щодо відмови у поновленні таких виплат з моменту їх припинення, вважає їх необгрунтованими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

Крім того, позивач вважає, що має право на виплату компенсації втрати частини доходів, а також просить стягнути на його користь завдану протиправними діями та бездіяльністю відповідача моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

З наведених підстав просить позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 11.06.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, вирішено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до вимог 262 КАС України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 05.07.2024 (а.с.44-48) позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову повністю. Зазначив, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області як одержувач пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з 20.09.2007. З 10.01.2008 Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Луцьку позивачу призначено щомісячну страхову виплату у зв`язку з нещасним випадком на виробництві відповідно до Закону №1105-ХIV.

У 2018 році ОСОБА_1 виїхав на постійне проживання за кордон до Французької Республіки, у зв`язку із чим з 20.05.2020 припинено виплату йому пенсії, а з 01.05.2019 припинено щомісячну страхову виплату. При поверненні на постійне проживання в Україну, позивачу за його особистим зверненням, виплату пенсії та страхової виплати було поновлено.

Щодо поновлення пенсії з 20.05.2020 до 22.01.2021 (від дня припинення виплати пенсії до дня відновлення) зазначає, що нормами статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено випадки припинення виплати пенсії. Зокрема, виплата пенсії припиняється у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд. В такому випадку поновлення виплати пенсії здійснюється після особистого звернення пенсіонера із заявою до органів Пенсійного фонду за місцем перебування на обліку.

Інформаційним листом АТ КБ ПриватБанк від 01.10.2019 №20.1.0.0.0/7- 20190930/6261 ГУ ПФУ у Волинській області повідомлено про факт неотримання позивачем коштів протягом останніх 12 місяців. Оскільки із заявою для ідентифікації особи та продовження виплати пенсії до відповідача позивач протягом місяця не звернувся, починаючи з 01.11.2019 виплату пенсії було переведено на поштове відділення. У зв`язку з неотриманням призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд, виплата пенсії була припинена з 01.05.2020 відповідно до статті 49 Закону №1058-IV.

Згідно з пунктом 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (зі змінами), заява про поновлення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України. Відповідно до пункту 1 статті 46 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачується не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.

Згідно відомостей підсистеми Звернення системи ІКІС ПФУ позивач звернувся до відповідача із заявою для поновлення виплати пенсії 17.01.2024. Рішенням відповідача про поновлення виплати, позивачу було поновлено пенсію з 23.01.2021. З моменту припинення виплати пенсії до звернення із заявою для її поновлення пройшло більше аніж три роки, тому підстави для поновлення виплати пенсії з 01.05.2020 відсутні.

Вказав на те, що частиною 1 статті 46 Закону № 1105-XIV регламентовано, зокрема, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Письмовими доказами підтверджено, що щомісячну страхову виплату у зв`язку з нещасним випадком на виробництві припинено позивачу через перетин ним державного кордону України та відсутності інформації про його повернення на час проведення верифікації. Відтак, виплата позивачу щомісячної страхової виплати у зв`язку з нещасним випадком була припинена, з вказаної вище підстави, з 01.05.2019.

Згідно підпунктом 3.2.6 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від 19.07.2018 року №11 (із змінами), якщо щомісячні страхові виплати було припинено та з моменту припинення пройшло більше як три роки, то призначення здійснюється на загальних підставах відповідно до вимог частини 1 статті 42 Закону та вимог підпункту 3.4.2 цього Порядку. Оскільки з моменту припинення щомісячної страхової виплати (з 01.05.2019) до моменту звернення позивача до ГУ ПФУ у Волинській області 15.01.2024 минуло більше як три роки, то у позивача відсутні підстави для одержання коштів за період з 01.05.2019 по 14.01.2024.

Як вбачається із звернень позивача до відповідача паспорт громадянина України ОСОБА_1 було втрачено, про що він повідомив відповідача ще у 2022 році. Лише після його виготовлення 26.12.2023, ОСОБА_1 у січні 2024 звернувся до відповідача із заявою про поновлення щомісячної страхової виплати. Саме з незалежних від відповідача причин позивач не міг звернутись до ГУ ПФУ у Волинській області раніше.

Таким чином, оскільки припинення виплат позивачеві здійснено на підставі отримання інформації про факт його тривалого перебування за кордоном, і така підстава передбачена пунктом 1 частини 1 статті 46 Закону № 1105-XIV, то припинення страхових виплат позивачеві було обгрунтованим та передбаченим чинним законодавством, відтак для поновлення щомісячної страхової виплати з 01.05.2019 по 14.01.2024 підстави відсутні.

Щодо нарахування компенсації втрати частини доходу згідно з Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати №2050-ІІІ відповідач зазначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Тобто у кожному випадку необхідно встановити вину пенсійного органу у невчасній виплаті грошових коштів громадянам. Однак позивачем не надано доказів щодо вини ГУ ПФУ у Волинській області у невчасній виплаті грошових коштів.

Крім того, зазначає, що позивач не надав доказів того, чим саме підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина відповідача. Позивач не довів причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача та завданою моральною шкодою (її розміром), тому позовні вимоги щодо стягнення з ГУ ПФУ у Волинській області моральної шкоди є безпідставними та необгрунтованими.

З наведених підстав просить суд відмовити у задоволені позовних вимог повністю.

У поданій до суду 15.07.2024 відповіді на відзив (а.с.94-97) представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково зазначив, що метою виїзду до Французької Республіки у 2018 році було проходження лікування, при цьому позивач не знімався з реєстраційного обліку в селі Перемиль Луцького району Волинської області, відтак, його проживання за межами України слід вважати тимчасовим, а не постійним. У Порядку № 22-1 йдеться про необхідність надання заявником паспорта громадянина України лише у разі звернення за призначенням пенсії. Разом з тим, пенсія відповідачем була призначена ОСОБА_1 ще 20.09.2007, а позивач звертався до відповідача з заявами про відновлення раніше призначеної пенсії (а не її призначення вперше).

Інших заяв по суті справи не надходило.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та з 20.09.2007 йому призначено пенсію по інвалідності (II групи, довічно внаслідок трудового каліцтва - нещасного випадку на виробництві) відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

З 10.01.2008 Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Луцьку позивачу призначено щомісячну страхову виплату у зв`язку з нещасним випадком на виробництві відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

У 2018 позивач виїхав на проживання (лікування) за кордон до Французької Республіки (м. Ніцца).

У зв`язку із тимчасовим виїздом позивача на проживання (лікування) за кордон до Французької Республіки та неотриманням пенсії по інвалідності протягом 6-ти місяців підряд ГУ ПФУ у Волинській області з 01.05.2020 припинило виплату ОСОБА_1 пенсії по інвалідності.

Луцьким міським відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області винесено розпорядження від 02.05.2019 №1 та постанову від 02.05.2019 №0301/886/886/55 на затримання щомісячної страхової виплати з 01.05.2019, а в подальшому постанову від 07.04.2021 №0301/886/886/56 про припинення щомісячної страхової виплати з 01.05.2019 (а.с.90).

На неодноразові звернення до Луцького міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області позивачу листами від 17.01.2022 №15-01-11/103, від 24.05.2022 №15-01-13/782, від 24.01.2022 №15-01-13/148 було повідомлено, що відповідно пп.1 ч.1 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. На підставі вищевказаної норми законодавства, постановою від 07.04.2021 №0301/886/886/56 позивачу були припинені щомісячні страхові виплати з 01.05.2019. Згідно п 3.2.6 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від 19.07.2018 №11 (із змінами), якщо щомісячні страхові виплати було припинено та з моменту припинення пройшло більше як три роки, то призначення здійснюється на загальних підставах відповідно до вимог частини першої статті 42 Закону та вимог підпункту 3.4.2 цього Порядку. Середньомісячна заробітна плата обчислюється з урахуванням пункту 14 Постанови кабінету Міністрів України № 1266. Оскільки з моменту припинення щомісячної страхової виплати у зв`язку з нещасним випадком на виробництві (01 травня 2019 року) до моменту звернення до Луцького міського відділення 19.05.2022 минуло більше як три роки, то позивач втратив своє право на одержання коштів за період з 01.05.2019 по 30.04.2022. Для продовження щомісячної страхової виплати необхідно особисто з`явитися до Луцького міського відділення та надати необхідний пакет документів (а.с.52,59,62,84-87).

Аналогічні відповіді були надані листами ГУ ПФУ у Волинській області від 13.02.2023 №0300-0311-8/6450, від 17.11.2023 №36103-35814/М-02/8-0300/23, від 16.01.2024 №0300-0311-8/2872 на звернення позивача від 26.01.2023, 07.11.2023, 05.01.2024 (а.с.25,30,54,64).

На звернення позивача до ГУ ПФУ у Волинській області листом від 16.01.2023 №0300-0501-8/2607 повідомлено, що з 01.05.2020 ОСОБА_1 припинено виплату пенсії по інвалідності на підставі підпункту 4 пункту 1 статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з неотриманням пенсії по інвалідності протягом шести місяців підряд. Одночасно зазначено, що відповідно до пункту 1 статті 46 вказаного Закону нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Для продовження виплати пенсії необхідно звернутися до пенсійного органу та надати необхідний пакет документів (а.с.69).

17.01.2024 позивач звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про виплату пенсії, додавши паспорт громадянина України (виданий 26.12.2023), довідку про присвоєння ідентифікаційного коду, документ про місце проживання (а.с.71-72). 24.01.2024 ОСОБА_1 подано заяву до відповідача про взяття на облік (ст. 46 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (виплата пенсії за минулий час)) для поновлення виплати пенсії (а.с. 80-81).

Рішенням ГУ ПФУ у Волинській області від 26.01.2024 №65 ОСОБА_1 поновлено виплату пенсії по інвалідності з 23.01.2021 (а.с.74-76).

15.01.2024 ОСОБА_1 звернувся із заявою до ГУ ПФУ про призначення/перерахування/продовження страхової виплати у зв`язку із нещасним випадком на виробництві (професійним захворюванням), надавши необхідні документи (а.с.91-92).

Постановою ГУ ПФУ у Волинській області про призначення (перерахунок) щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати від 16.02.2024 №1 ОСОБА_1 з 15.01.2024 поновлено виплату щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності (а.с.73).

Позивач не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови у поновленні таких виплат з моменту їх припинення, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058-IV) визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Статтею 5 Закон №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат: умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом

Згідно із статтею 51 Закон №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-IV щодо припинення виплати пенсій на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначенні положення Закону №1058-IV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в пункті 3.3. цього Рішення, оспорюваними нормами Закону №1058-IV конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Згідно із частиною 2 статті 49 Закону №1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Конституція України та Закон №1058-IV гарантують всім громадянам України за певних умов право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

При вирішенні даного спору, суд наголошує й на тому, що право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості, гарантоване громадянам України ч. 1 ст. 46 Конституції України.

Європейська соціальна хартія (переглянута), 1996 року, згода на обов`язковість якої надано Верховною Радою України та яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. За цим Україна має міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у Хартії.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

При первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, визначені ст. 49 Закону №1058-IV.

При цьому законодавством чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

З пункту 3 резолютивної частини Рішення від 07.10.2009 №25-рп/2009 вбачається, що Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Проте, відповідні зміни до законодавства до цього часу не були внесені.

Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18, які полягають у наступному (пункти 75-80).

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що позивачка звернулася до територіального органу Пенсійного фонду (вжила активні дії) з проханням поновити виплату пенсії, проте їй було відмовлено в такому поновленні.

Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.

Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивачки на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.

У справі №140/5985/24, що розглядається судом, позивачу ОСОБА_1 припинено виплату пенсії у зв`язку із виїздом на проживання (лікування) за кордон.

Рішенням ГУ ПФУ у Волинській області від 26.01.2024 №65 ОСОБА_1 поновлено виплату пенсії по інвалідності лише з 23.01.2021. При цьому, у відзиві на позов представник відповідача зазначає, що з моменту припинення виплати пенсії до звернення із заявою для її поновлення пройшло більше аніж три роки, тому підстави для поновлення виплати пенсії з 01.05.2020 (з дня при припинення виплати пенсії по інвалідності) відсутні. З матеріалів справи слідує, що позивачем неодноразово вживалися активні дії з метою поновлення виплати пенсії по інвалідності, проте йому було відмовлено в такому поновленні з дня припинення виплати.

На переконання суду, така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України».

Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу з 01.05.2020 (з дня припинення виплати пенсії) свідчить про те, що бездіяльність ГУ ПФУ призвела до триваючого порушення права позивача на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі вищевказаного Рішення Конституційного Суду України.

Відтак, поновлення відповідачем ОСОБА_1 виплати пенсії по інвалідності з 23.01.2021 (не більш ніж за три роки до дня зверненням за отриманням пенсії), а не з дня її припинення (01.05.2020) суд вважає протиправним.

З урахуванням викладеного, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18, суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню частково, шляхом зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області поновити виплату раніше призначеної позивачу пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи з 01.05.2020 (з дня припинення) по день поновлення 22.01.2021 з компенсацією втрати частини доходів.

Щодо компенсації втрати частини доходів, суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати №2050-ІІІ від 19.10.2000 (далі Закон №2050-ІІІ), компенсація громадянам втрати частини доходів здійснюється у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно з статтею 4 Закону №2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до положень статті 6 Закону №2050-ІІІ компенсацію виплачують за рахунок коштів відповідного бюджету підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Вказані норми дублюються також у Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, у пункті 6 якого також вказано, що компенсація проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати.

Тобто аналіз вищевикладених правових норм слідує, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, а відтак вимоги позивача у цій частині є підставними та підлягають до задоволення.

Щодо правомірності припинення виплати ОСОБА_1 щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності та непоновлення її з дня припинення суд зазначає наступне.

З 01.01.2023 набрав чинності Закон України Про внесення змін до Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №2620-IX від 21.09.2022, частиною 2 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення якого припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Частинами 3 - 8 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення вказаного Закону також визначено, що до завершення заходів, пов`язаних з приєднанням до Пенсійного фонду України Фонду соціального страхування України та його робочих органів, виконання функцій та завдань, передбачених цим Законом, забезпечують у межах компетенції виконавча дирекція та робочі органи Фонду соціального страхування України. Установлено, що нормативно-правові та розпорядчі акти Фонду соціального страхування України діють до затвердження відповідних рішень Пенсійним фондом України.

Станом на час розгляду справи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області припинено та його правонаступником є ГУ ПФУ у Волинській області.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначаються Законом України від 23.09.1999 №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105-XIV).

Згідно з частиною 1 статті 36 Закону №1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Відповідно до частини 7 статті 36 Закону № 1105-XIV страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Частиною 1 статті 47 Закону № 1105-XIV визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду: 1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання; 2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.

Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них (частина 5 статті 47 Закону №1105-XIV).

Суд зауважує, що Закон №1105-XIV в період з 01.05.2019 по теперішній час діяв в декількох редакціях.

Станом на 07.04.2021, дату прийняття Луцьким міським відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області постанови від 07.04.2021 №0301/886/886/56 «Про припинення (затримання) щомісячної страхової виплати», яким були припинені страхові виплати потерпілому ОСОБА_1 , Закон №1105-XIV діяв в редакції Закону України від 30.09.2020 №931-IX.

Відповідно до частини 1 статті 46 Закону №1105-XIV (у редакції, що діяла станом на 07.04.2021) страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:

1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;

3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;

4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;

5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;

6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листів відповідача, страхова виплата з 01.05.2019 припинена позивачу на підставі пункту 1 частини 1 статті 46 Закону №1105-XIV, у зв`язку із перетином державного кордону України та виїздом для проживання (лікування) до Французької Республіки.

Отже, Луцьке міське відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області (правонаступником якого є ГУ ПФУ у Волинській області) під час прийняття постанови від 07.04.2021 №0301/886/886/56 «Про припинення (затримання) щомісячної страхової виплати» діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством (пунктом 1 частини 1 статті 46 Закону №1105-XIV), тому підставно припинило виплату позивачу щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати працездатності.

Водночас, відповідно до частини 4 статті 41 Закону №1105-XIV (в редакції на момент поновлення щомісячної страхової виплати -) страхові виплати, призначені, але своєчасно не одержані потерпілим або особою, яка має на це право, здійснюються за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Відповідно до частини 7 статті 41 Закону №1105-XIV (в редакції на момент поновлення щомісячної страхової виплати 15.01.2024) якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхових виплат, з вини уповноваженого органу управління або його територіальних органів своєчасно не призначено або не виплачено суму страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку з підвищенням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".

Постановою Правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 №11 затверджено Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат (із змінами) (далі Порядок №11).

Відповідно до п. 3.2.5. Порядку №11 якщо страхові виплати було припинено відповідно до статті 46 Закону на весь час проживання потерпілого за кордоном, щомісячні страхові виплати поновлюються з дати реєстрації потерпілого в Україні, якщо інше не передбачено міждержавними угодами. Розмір щомісячної страхової виплати встановлюється з урахуванням коефіцієнтів перерахування відповідно до частини другої статті 37 Закону, якщо з дня припинення щомісячної страхової виплати пройшло не більш як три роки, якщо інше не передбачено міждержавними угодами. Максимальний розмір щомісячної страхової виплати не повинен перевищувати 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Відповідно до п. 3.2.5. Порядку №11 3.2.6. якщо щомісячні страхові виплати було припинено та з моменту припинення пройшло більше як три роки, то призначення здійснюється на загальних підставах відповідно до вимог частини першої статті 42 Закону та вимог підпункту 3.4.2 цього Порядку. Середньомісячна заробітна плата обчислюється з урахуванням пункту 14 Постанови Кабінету Міністрів України № 1266.

Судом встановлено, що за результатами розгляду заяви позивача від 15.01.2024 ГУ ПФУ у Волинській області прийнята постанова про призначення (перерахунок) щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати від 16.02.2024 №1, якою позивачу з 15.01.2024 (з дня звернення) поновлено виплату щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності (а.с.73).

Обгрунтовуючи свою позицію щодо відсутності права у позивача на поновлення виплати щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності за період з 01.05.2019 (з часу її припинення) до 15.01.2024 (моменту поновлення), відповідач посилається на те, що з моменту припинення страхової виплати до моменту звернення позивача 15.01.2024 минуло більше як три роки, тому у позивача відсутні підстави для одержання таких виплат за період з 01.05.2019 по 14.01.2024.

Однак такі доводи ГУ ПФУ у Волинській області суд до уваги не приймає з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до Луцького міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області (правонаступником якого є ГУ ПФУ у Волинській області) з заявами про поновлення виплати щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, на які листами від 17.01.2022 №15-01-11/103, від 24.05.2022 №15-01-13/782, від 24.01.2022 №15-01-13/148 було повідомлено, що постановою від 07.04.2021 №0301/886/886/56 позивачу були припинені щомісячні страхові виплати з 01.05.2019. Згідно п 3.2.6 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від 19.07.2018 №11 (із змінами), якщо щомісячні страхові виплати було припинено та з моменту припинення пройшло більше як три роки, то призначення здійснюється на загальних підставах відповідно до вимог частини першої статті 42 Закону та вимог підпункту 3.4.2 цього Порядку. Середньомісячна заробітна плата обчислюється з урахуванням пункту 14 Постанови кабінету Міністрів України № 1266. Для продовження щомісячної страхової виплати необхідно особисто з`явитися до Луцького міського відділення та надати необхідний пакет документів (а.с.52,59,62,84-87).

Аналогічні звернення надсилались і до відповідача, на що були надані відповіді листами ГУ ПФУ у Волинській області від 13.02.2023 №0300-0311-8/6450, від 17.11.2023 №36103-35814/М-02/8-0300/23, від 16.01.2024 №0300-0311-8/2872 про відсутність правових підстав для поновлення таких виплат (від 26.01.2023, 07.11.2023, 05.01.2024 (а.с.25,30,54,64))

Таким чином, розглядаючи останнє звернення позивача від 15.01.2024, ГУ ПФУ у Волинській області не було враховано, що позивач у 2022 та 2023 роках неодноразово звертався до відповідного органу з заявами про поновлення щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, тобто до спливу трьох років з дати припинення відповідної виплати.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно не взято до уваги неодноразові звернення позивача з аналогічними заявами про поновлення виплати щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, та, як наслідок, при розгляді його звернення від 15.01.2024 не надано належної правової оцінки щодо наявності (чи відсутності) правових підстав для поновлення позивачу виплати щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності з іншої дати (зокрема, з моменту припинення таких виплат).

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 ККС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, у випадку, коли законом встановлені повноваження суб`єкта владних повноважень в імперативній формі, суд зобов`язує його прийняти конкретне рішення чи вчинити конкретну дію. Натомість, у випадку, коли суб`єкт наділений певними дискреційними повноваженнями, суд повинен вказати на виявлені порушення при здійсненні таких повноважень та зазначити норму закону, яку суб`єкт владних повноважень (відповідач) повинен застосувати при вчиненні дій (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. При цьому, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Враховуючи вищенаведене, оскільки при розгляді звернень ОСОБА_1 відповідачем не надано належної оцінки щодо наявності правових підстав для поновлення позивачу щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності з 01.05.2019 (зважаючи на його попередні звернення), то належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області повторно розглянути заяву позивача про поновлення виплати щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності від 15.01.2024 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн, суд зазначає, що відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-третьої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17 вказала, що необхідною умовою для притягнення Держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

У пунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами) роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, у такому випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків тощо.

Реалізація права особи на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями, рішенням чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, не може і не повинна бути інструментом збагачення такої особи за рахунок бюджетних коштів, а покликана виключно забезпечити компенсацію завданої моральної шкоди, у цьому випадку реальних душевних страждань.

Суд вказує на те, що з наведених ОСОБА_1 доводів за обставин цієї справи не достатньо для стягнення на його користь моральної шкоди, оскільки позивач не надав жодних доказів на підтвердження заподіяння йому моральних страждань у тій мірі, з якою пов`язується наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача.

З огляду на обставини справи, аргументи і доводи сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача коштів на відшкодування моральної шкоди.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови у поновленні ОСОБА_1 виплати пенсії по інвалідності з 01.05.2020 по 22.01.2021 (по день поновлення).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.05.2020 по 22.01.2021 з компенсацією втрати частини доходів.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 15.01.2024 про поновлення щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 15.01.2024 про поновлення щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки наданої судом.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22-В, код )

Суддя Т.М. Димарчук