Справа № 420/10456/24
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2024-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/10456/24

Перша інстанція: суддя Скупінська О.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року по справі за позовною заявою ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцями, зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту,

В С Т А Н О В И Л А:

04.04.2024 року ОСОБА_1 , громадянин Російської Федерації, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , звернувся до суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування до рішення Державної міграційної служби України від 16.10.2023 року № 180-23, яким йому та його неповнолітнім дітям відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Позивач не погоджується з висновком, який став підставою для прийняття оскаржуваного рішення, про необґрунтованість історії переслідування позивача в країні громадської приналежності, а також через відсутність у заяві позивача про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту». Позивач вказує, що у разі повернення до країни походження у нього існує ризик переслідувань на підставі його політичних поглядів та релігійних переконань. Він є членом організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» «Ісламська партія визволення»), яка визнана терористичною організацією та заборонена у РФ. Позивача неодноразово затримували, допитували правоохоронні органи РФ. Маючи цілком обґрунтовані побоювання за своє життя, стати жертвою переслідувань через релігійні та політичні переконання, позивач змушений був покинути Російську Федерацію. Слід врахувати, що діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в Російській Федерації визнано терористичною організацією згідно рішення Верховного суду РФ № ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року (http://nac.gov.ru/zakonodatelstvo/sudebnye-resheniya/reshenie-verhovnogo- suda-rf-ot-14-fevralya.html). Вказані обставини не були враховані відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення, у звязку з чим воно є необґрунтованим, протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що позивач із заявою про набуття міжнародного захисту звернувся через 7,5 років перебування в Україні, а відтак звернення за захистом не обумовлено потребою у міжнародному захисті, а пов`язане лише з бажанням легалізувати своє перебування на території України. Відповідач також вказує, що ОСОБА_1 мав безперешкодний доступ до адміністративних послуг у РФ. Сповідуючи Іслам, що належить до переважної релігійної групи Республіки Башкортостан (РФ), позивач мав змогу щотижня та кожної п`ятниці відвідувати мечеті, вільно переміщуватись територією країни громадянської належності без обмежень та погроз, участі у конфліктах на релігійному або політичному підґрунті не брав, переслідувань чи дискримінації через релігійну належність до мусульман не зазнавав, а відтак, відсутні ознаки, що передбачені п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». На підставі викладеного відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне дослідження доказів у справі, просить зазначене рішення скасувати та прийняте нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано загальні рекомендації УВКБ ООН щодо покращення якості аналізу справ у регіонах, не надано належної оцінки інформації про країну походження. Крім того, судом взагалі не досліджено інформацію, викладену в протоколах співбесіди.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін в зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач є громадянином Російської Федерації, що підтверджується відповідним паспортом, виданим 18.09.2003 року Баймакським ГОВД Республіки Башкортостан та паспортом, виданим 18.12.2019 року у консульській установі МЗС Росії в Одесі (т.1 а.с.106-113).

Як зазначає позивач, у березні 2015 року він вибув з території РФ та нелегально перетнув державний кордон України. Із зазначеного часу територію України не залишав.

08.09.2022 року позивач звернувся до ДМС України за отриманням статусу біженця, що підтверджується матеріалами особової справи, зокрема: анкетою особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.143-148).

16.10.2023 року Державна міграційна служба України прийняла рішення № 180-23 про відмову громадянину РФ ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення мотивовано відсутністю у заявника умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», про що викладено у висновку ГУ ДМС в Одеській області (т.1 а.с.83-84).

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи за межами країни громадянської належності, позивач не зазнавав та не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Судова колегія погоджується з висновками суду з огляду на таке.

Для правильного вирішення публічно-правового спору, предметом оскарження у якому є рішення суб`єкта владних повноважень, обов`язковим є перевірка такого рішення на відповідність критеріям, визначеним частині 2 статті 2 КАС України, а саме чи прийняте (вчинене) таке рішення: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні урегульовані Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1, 4, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про бути визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту наведені у статті 6 Закону № 3671-V, за змістом якої не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнанні біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту мають ураховуватися конвенційні підстави, наведені вище.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з статтею 4 Директива Ради Європейського Союзу 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації та статусу громадян третіх країн або осіб без громадянства як біженців або осіб, які взагалі потребують міжнародного захисту та змісту наданого захисту» які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, в разі якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

З матеріалів особової справи, наданої відповідачем, вбачається, що ОСОБА_1 у лютому 2015 році залишив територію РФ та прибув нелегально до території України. Перешкод у виїзді з країні походження йому не чинили. З 01.03.2015 року позивач перебуває у категорії незаконного мігранта.

Підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в поданій заяві-анкеті позивач зазначає побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами, активної позиції по захисту своєї релігії від спецслужб та позбавлення волі.

Разом з цим, як вірно зазначив суд першої інстанції, ані у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ані під час опитувань у 2022 та у 2023 роках позивач не вказував, що він є членом організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Крім того, він зазначав, що не є членом жодної політичної та релігійної організації та є наразі прихильником Хізбутів.

Лише під час судового розгляду у заявах по суті справи позивач наполягав, що він є членом організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

За змістом протоколів співбесід релігійна діяльність позивача обмежувалась участю у акціях, вивченню та пропаганді ісламу, відвідування мечетей. З пояснень, наведених у протоколах-співбесідах, вбачається, що ОСОБА_1 поверхнево описує випадки, які трактує як утиски в країні походження щодо нього.

Судова колегія погоджується з доводами суду, що висновки позивача про побоювання стати жертвою переслідування ґрунтуються на гіпотетичних міркуваннях. Виняток становлять заходи, які здійснювали правоохоронні органи щодо нього, проте, навіть такі не можуть бути належним обґрунтуванням побоювання зазнати переслідування у країні походження.

Наведене спростовує доводи апелянта, що судом першої інстанції не досліджено інформацію, яка викладена у протоколах-співбесідах.

Враховуючи, що викладена історія переслідування є непідтвердженою, беручі до уваги, що членство позивача у партії не підтверджено та навпаки згідно його пояснень у додатковому протоколі співбесіди від 01.08.2023 року він не був офіційним членом партії «Хізб ут-Тахрір», не вступав до цієї партії, не займався політичною або громадською діяльністю, суд вірно зробив висновок про не наведення позивачем конкретних фактів дискримінаційного ставлення до нього, яке б могло бути кваліфіковане як переслідування за ознаками національності чи політичних переконань.

Окрім того, судова колегія враховує, що позивач не зазнавав жодних обмежувальних заходів в РФ, оскільки мав змогу вільно здійснювати підприємницьку та трудову діяльність, переміщуватися територією країни, перетнути кордон країни громадянської належності, безперешкодно оформити паспортний документ для виїзду за кордон тощо.

З огляду на те, що матеріали особової справи позивача не свідчать про наявність будь-якої його дискримінації зі сторони органів державної влади РФ, що спростовує викладену ним історію ймовірного переслідування на території країни громадянської належності, судова колегія приходить до висновку про відсутність обґрунтованих причину виїзду позивача з РФ з позиції надання міжнародного захисту в Україні з урахуванням вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд першої інстанції також правильно зазначив, що позивач звернувся за захистом після спливу 7 років після прибуття в Україну, що свідчить про відсутність обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту на території України.

В силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд першої інстанції доречно врахував сталу правову позицію ВС КАС, відповідно до якої значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Щодо доводів апелянта про неврахування судом інформації по країні походження, в якій діяльність партії «Хізб ут-Тахрір» заборонена, судова колегія наголошує, що інформація щодо країни походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися із такою заявою, або визнання особою, що потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах ВС КАС від 27.01.2020 у справі № 815/1563/17, від 06.08.2020 у справі № 420/3327/19.

Крім того, оскаржуване рішення ДМС України про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить інформації, що воно прийнято також і в інтересах його неповнолітніх дітей, що вказує на відсутність порушеного права останніх та відповідного предмету спору.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, неповнолітні діти позивача проходять за матеріалами особової справи його дружини ОСОБА_5 , яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває справа№ 420/10455/24 за позовною заявою ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей, про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Отже інтереси дітей мають бути захищені в рамках розгляду іншої адміністративної справи.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, та прийнятті оскаржуваного рішення про відмову у наданні такого статусу відповідач діяв на підставі закону, в межах наданих повноважень та у спосіб, визначений Конституцією та законами України.

Судова колегія наголошує, що відмова у наданні статусу біженця не виключає для позивача можливості легалізувати перебування в України відповідно до вимог Закону України «Про імміграцію».

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Підстав для скасування чи зміни постанови суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 22 квітня 2024 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,328 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко