Справа № 420/14101/24
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2024-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванова Е.А.,

за участі: секретаря Ростамової А.П., перекладача ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 представників: позивачів Соколова Д.С., відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 у якому просять визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України: від 18.04.2024 р. № 61-24, яким ОСОБА_4 (далі відповідач-1) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; та від 18.04.2024 року № 60-24, яким ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_4 та неповнолітньої дитини позивача Нізамової ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стосовно ОСОБА_2 (далі позивач-1) та неповнолітньої дитини позивача Нізамової ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач-1 вказує, що є мусульманином, неодноразово зазнавав погроз, тортур, безпідставних арештів та багаточисленних допитів з боку співробітників поліції через сповідування релігії, через свої релігійні переконання був засуджений та відбував покарання 20 років, через що та численні погрози від органів влади Узбекистану постійний утиск та переслідування був змушений залишити країну громадянської належності у пошуках притулку. Зважаючи на дані обставини у випадку повернення до країни походження, позивач може стати жертвою переслідувань з боку державних органів Узбекистану та несправедливого засудження. Та інформація по країні походження, яка не була врахована відповідачем підтверджує обґрунтованість побоювань позивача повертатися до країни громадянської належності через можливість застосування до нього нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. ОСОБА_4 (далі позивач-2) вказує, що є мусульманкою, проте в своєї країні походження неодноразово зазнавала утисків, погроз, та багаточисленних допитів з боку співробітників поліції через сповідування релігії та носіння хіджаб, а також релігійні переконання свого чоловіка, через що була змушена з чоловіком та дитиною залишити країну громадянської належності у пошуку притулку.

Ухвалою суду від 13.05.24р. відкрито позовне провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання .

04.06.2024 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав того, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту'1 (далі Закон) і встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, перевіркою ДМС підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи основною причиною виїзду за межі країни громадянської належності вказано те, що після одруження в 2020 році та народження дитини в 2021 році, чоловік позивача був вимушений покинути Узбекистан через дискримінацію з боку правоохоронних структур країни. Зі слів позивача, після виїзду чоловіка співробітники правоохоронних структур країни почали їй погрожувати за невідомих обставин, у зв`язку з чим за ініціативою чоловіка вона виїхала до нього на територію України. Заявниця також повідомила про кримінальне минуле чоловіка, без деталізації переслідування та висунутих обвинувачень, зазначивши, що чоловік переслідувався за релігійні переконання. Додатково, позивач зазначила про порушення власних релігійних традицій під час проживання в Узбекистану, зокрема повідомила про заборону носіння традиційного релігійного одягу (хіджабу), та її дискримінацію з вказаного приводу з боку співробітників правоохоронних структур. Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для її життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину

Ухвалою суду від 26.06.2024 року клопотання представника позивача задовольнити та вирішено об`єднати справу №420/14099/24 за адміністративним позовом ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 18.04.2024 року № 60-24; зобов`язати прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та справу №420/14101/24 за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №61-24, зобов`язання вчинити певні дії, в одне провадження та присвоїти їм єдиний номер справи 420/14101/24.

Вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Представником відповідача 19.06.2024 року під час розгляду справи №420/14099/24 до суду поданий відзив у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав того, що рішенням ДМС від 18.04.2024 № 60-24 ОСОБА_2 відмовлено в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту без зазначення неповнолітньої дитини: Нізамової ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Та неповнолітня Нізамова Марьям ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проходила процедуру визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні разом з батьком ОСОБА_2 . Відповідно до особової справи № 20230D0043 неповнолітня Нізамова Марьям ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесена до особової справи її матері ОСОБА_4 (дружина позивача). що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі Закон) та встановлено, що позивач-2 не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси віросповідань, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи, політичних переконань.

Крім того, перевіркою ДМС підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Дослідивши зміст заяв по суті справи, надані до суду письмові докази у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (позивач-1) та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 (позивач-2) є подружжям (т.1 а.с.94) та від спільного шлюбу мають дитину Нізамову ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 (народився в Україні) за національністю (етнічною належністю ) належать до узбеків, сповідують традиційний Іслам сунітської течії та є громадянами Республіки Узбекистан.

29.08.2022 року позивач-1 звернувся до відповідача з заявою №66 про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Державною міграційною службою України на підставі висновку прийнято рішення № 60-24 від 18.04.2024 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

03.08.2023 року позивач-2 звернувся до відповідач з заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Державною міграційною службою України на підставі висновку прийнято рішення № 61-24 від 18.04.2024 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, позивачі звернулись до суду за захистом.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також визначено поняття «біженець», який означає особу, що внаслідок подій, які відбулися до 01.01.1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до частини 2 статті 1 Протоколу щодо статусу біженців від 04.10.1967 року для цілей цього Протоколу термін «біженець», за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів «в результаті подій, які сталися до 1 січня 1951 року...» та слів «...внаслідок таких подій» у статті 1A (2).

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як передбачено у частині 5 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 11 статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частини 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Так, зі змісту оскаржуваних рішень вбачається, що позивачам відмовлено у визнанні їх біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні(т.2 а.с.53. т.1 а.с.54)

З матеріалів справи судом встановлено, що позивачі є громадянами Республіки Узбекистан, народились: він у м.Кургантепі, вона у м.Андіжан Республіки Узбекистан. За національністю обидва узбеки, сповідують іслам (суніти), мають середню освіту.

Відповідно до наданої позивачем-1 інформації він був неодноразово засуджений до позбавлення волі на території Узбекистану та в період з 1999року по 08.10.2019р. відбував покарання в місцях позбавлення волі за вироками кримінальних проваджень передбачених ч.3 ст.159 (посягання на конституційний лад Узбекистану) ч.2 ст.244-1 (виготовлення, зберігання та поширення матеріалів, що несуть загрозу суспільній безпеці) та ч.1 ст.244-2 ч.1 КК Узбекистану(створення, керівництво, участь у релігійних, екстремістських чи інших заборонених організаціях. Країну громадянської належності залишив 21.12.2021 року та літаком з Узбекистану через Республіку Киргизія потрапив до Туреччини м.Стамбул де перебував протягом з 22.12.2021р. до 23.01.2022 року. Надалі 23.01.2022 року авіарейсом Стамбул -Бориспіль прилетів в Україну. За отриманням статусу біженця в іншій країні не звертався. Виїзд позивача-1 з країни громадянської належності відбувався на підставі закордонного паспорта.

Із заявою про надання статусу біженця позивач-1 звернувся 29.08.2022 року. Причиною звернення за захистом та небажанням повертатися до Узбекистану зазначено побоювання зазнати переслідування за ознакою віросповідання та дискримінацію з боку правоохоронних структур країни через кримінальне минуле.

У протоколі співбесіди від 09.09.2022 року позивач зазначив, що виїхав з Узбекистану щоб шукати роботу, годувати родину, так як в Узбекистану мало заробляють, та важко влаштуватися на роботу, після того як він був у в`язниці. Після відбуття покарання погроз не отримував, та його не затримували, він ходив до дільничного відмічався. Також вказав. що його дружина погрози не отримує. В Узбекистані після відбуття покарання від відвідував мечеть без проблем. Не залишився в Киргизії, так як метою була Україна, тут його знайомі та є робота, а в Туреччині він не був потрібен на будівництві, тому виїхав до України.

Суд звертає увагу, що будь-якої інформації щодо переслідувань через релігійні причини позивач-1 не вказав й у протоколі від 13.10.2023р., водночас у протоколі від 15.02.2024 року вказав, що тиском на нього поліції вважає накладення поліцією на нього двічі штрафу за те, що він у період пандемії корони не носив маску, хоча вони самі не носили її та те, що в період адміністративного нагляду дільничний перевіряв його перебування вночі у будинку, що вважає тиском на нього.

Відповідно до наданої позивачем-2 інформації вона країну громадянської належності залишила 19.01.2023 року автотранспортом до Киргизстану, та надалі 20.01.2023р. літаком до Туреччини м.Стамбул, звідки 23.01.2023року авіарейсом Стамбул -Кишинів (Молдова), а з Республіки Молдова автотранспортом дісталась в Україну. За отриманням статусу біженця в іншій країні не звертався. Виїзд позивача-2 з країни громадянської належності відбувався на підставі закордонного паспорта.

Із заявою про надання статусу біженця собі та її дитині позивач-2 звернувся 03.08.2023 року. Причиною звернення за захистом та небажанням повертатися до Узбекистану зазначено, що після виїзду чоловіка (позивач-1) з Узбекистану працівники правоохоронних органів почали переслідувати її та запитувати куди подівся її чоловік, що вона сприйняла як загрозу для свого життя та життя дитині після чого за ініціативою чоловіка виїхала до нього на територію України,

З протоколу співбесіди від 09.09.2022 року позивач-2 зазначив, що переслідуванням себе вважає, коли до неї додому 2-3 рази приходили працівники прокуратури та запитували де знаходиться її чоловік, який на той час виїхав з країни. Також вважає, що було переслідування за ознакою віросповідання через те, що на неї наклали штраф за носіння хіджабу.

Проте з інформації, яка знаходиться у вільному доступі на Інтернет ресурсах серед яких YOUTube та як приклад : https://www.youtube.com/watch?v=C9_Y_eKUsww, https://www.youtube.com/watch?v=yvtop-X1rQk та інших вбачається , що в Андіжані де мешкали позивачі та й в інших містах Республіки Узбекистані вже в 2021 році безліч жінок вільно носили у громадських містах хіджаб, тобто одяг який покриває тіло та голову, залишаючи відкритим обличчя та долонь, хоча на той час у Кодексі Республіки Узбекистан про адміністративну відповідальність існувала стаття 184-1 про адміністративну відповідальність за появу громадян у загальних місцях в культовому одягу, вказана стаття Законом Республіки Узбекистан від 31 жовтня 2023 г. № ЗРУ-874 була виключена з Кодексу.

Тобто, якщо на час перебування позивача-2 у країні походження й була адміністративна відповідальність за носіння хіджабу, то на цей час така відсутня, проте позивач-2 не надала доказі того, що до неї така відповідальність була застосована, хоча вона казала що носила хіджаб на вулиці.

Тобто, з вищевикладеного вбачається, що твердження про існування загрози її життю, безпеці чи свободі на батьківщині, наведені у заяві та позові та переслідуванню за віросповіданням є необґрунтованими, носять характер зловживання для легалізації перебування на території України.

Допитаній у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 дав показання, що саме він займався прийняттям заяв від позивачів та приймав участь при складанні протоколів співбесід за участю позивачів, та заяву про надання статусу біженця російською мовою писали сам позивач-1, що не заперечується позивачем-1, який вільно спілкувався зі свідком російською мовою, та сама позивач-2, та при співбесідах з позивачем -2 був присутній її чоловік (позивач-1), який здійснював переклад позивачу-2 під час співбесід, та складання протоколу співбесіди 21.08.2023 року відбулось за участю перекладача громадянина Узбекистану.

Та з витребуваного судом у відповідача копії посвідки на постійне проживання № ІН1700732 вбачається, що громадянин ОСОБА_10 який здійснював переклад народився в Узбекистані (копія знаходиться в матеріалах справи).

Та позивачі у позові не зазначили, що у висновках відповідача по кожному з позивачів, або в протоколах співбесід інформація, яка отримана від позивачів є невірною.

Так як вже зазначив суд з матеріалів особової справи не вбачається елемент переслідування позивачів за релігійною ознакою на період проживання на території країни громадянської належності.

Позивач -1 мав можливість залишитися в Туреччині шляхом подачі заяви про надання міжнародного захисту, країні де основною релігією країни є іслам( сунітського напрямку), та який надає такий захист особам, які мають на це право. Проте він виїхав в Україну, тому що у нього тут є знайомі та можливо знайти роботу, в той час коли за місяць перебування у Туреччині такої можливості він не знайшов.

Варто звернути увагу на положення пункту 6 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», згідно з яким статус біженця, або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набуття статус біженця перебувала в третій безпечній країні».

У свою чергу, третя безпечна країна - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту. (частина 22 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Щодо вказаного вище суд також звертає увагу на положення Дублінської угоди: біженець повинен просити про притулок у тій країні, кордон якої перетнув першим.

Таким чином, вищевказане дає підстави зробити висновок, що позивач не підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, оскільки останній, перебуваючи на території третьої безпечної країни, не звертався за захистом, де її життю та безпеці нічого не загрожувало, переїхавши до Україні лише для покращення (зміни) економічного чи соціального становища.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.10.2018 у справі № 826/16199/16 (провадження № К/9901/24471/18).

Також з пояснень позивачів суд не вбачає жодних утисків щодо сповідування релігії та відвідування релігійних установ позивачів у країні громадянської належності.

До того ж, суд зазначає, що докази переслідування позивачів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до відповідача при розгляді заяв позивачів про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що позивача-1 та позивач-2 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки є особою, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", - відсутні.

Крім того, позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням критеріїв Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме їх на батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати їх права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Суд не бере до уваги посилання позивача на порушення прав громадян в Узбекистані, оскільки у даному випадку не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між наявністю певних порушень прав людини у вказаній країні та особистою загрозою цих порушень для її життя.

Оскільки судом встановлено правомірність прийняття Державною міграційною службою України спірних рішень, відповідно позовна вимога позивачів щодо зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_4 , в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_2 також задоволенню не підлягає, позаяк є похідною.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Таким чином, беручи до уваги вище окреслене, та оцінюючи надані сторонами по справі письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачів до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язати вчинити певні дії, не обґрунтовані, документально не підтверджені, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, отже задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 6-8, ч.2 ст.9, ст.ст.10, 77, 90, 242-246 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими ст..ст.293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивачі : ОСОБА_4

АДРЕСА_1 н., с.Нова Долина вул..Миру буд.4

Відповідач: Державна міграційна служба України м.Київ вул..Володимирська 9,

Повний текст рішення виготовлений 13 вересня 2024року.

Суддя Іванов Е.А.

.