Справа № 520/18937/24
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2024-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2024 року № 520/18937/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Заічко О.В., розглянувши у порядку спрощеного провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , щодо не звільнення за п.п. «Г» п. 2 ч. 4 ст. 26 (п.п. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26) Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ, а саме: через сімейни обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) перебування та утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяця;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 , прийняти рішення про звільнення за п.п. «Г» п. 2 ч. 4 ст. 26 (п.п. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26) Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, а саме: через сімейни обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) перебування та утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяця.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він був мобілізований 17.05.2024 ІНФОРМАЦІЯ_1 до лав Збройних сил України.На його звернення з рапортом до командира 25.05.2024 про звільнення його через сімейцни обставини на який 30.05.2024 надійшла відповідь про відмову в прийнятті позитивного рішення у зв`язку з відсутністю документів якими підтверджено факт утримання старшої доньки. Позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною, у зв`язку з чим звернувся до суду із цим позовом.

По справі було відкрито спрощене провадження в порядку, передбаченому ст. 263 КАС України та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана сторонам та отримана ними.

Відповідач надав відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнав та зауважив, що не підтверджено факту усиновлення або встановлення опікунства чи піклування над ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Просить в задоволені позову відмовити, посилаясь на його безпідставність.

Відповідно до ст. 263 КАС України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи, зокрема, щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно вимог ст. 229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

25.05.2024 позивач звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_2 про звільнення з військової служби за п.п. «Г» п. 2 ч. 4 ст. 26 (п.п. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26) Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», через сімейни обставини, а саме перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяця.

На зазначений рапорт військовою частиною НОМЕР_2 надано відповідь від 30.05.2024р. , у який зазначено, що за відсутністю підтвердження факту утримання старшої доньки ОСОБА_3 , прийняти позитивне рішення щодо звільнення з військової служби не представляється можливим.

12.06.2024 позивач звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_2 , у якому зазначено, що на підтвердження факту утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , надсилає нотаріально засвідчену заяву доньки ОСОБА_4 щодо факту її подальшого утримання ОСОБА_1 , та в рапорті зауважив, що відповідно до ст. 181 Сімейного кодексу України спосіб виконання батьками утримання дитини був визначений за домовленістю між його колишньою дружиною ОСОБА_5 , тому просить повторно розглянути наданий ранее рапорт від 25.05.2024.

На зазначений рапорт військовою частиною НОМЕР_2 надано відповідь від 16.06.2024, у який повідомлено, що надані документи солдата ОСОБА_1 не містять достатніх доказів того, що на його утриманні перебуває троє і більше дітей віком до 18 років та не доведено наявність підстав для звільнення з військової служби. Не доведено факту, щодо усиновлення або встановлення опікунства чи піклування над дитиною ОСОБА_2 та не доведено факту утримання доньки дружини, від шлюбу з ОСОБА_6 ..

Матеріали справи містять довідку від 05.10.2023 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який знаходиться по фактичному місцю проживання АДРЕСА_1 ; довідку від 05.10.2023 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка знаходиться по фактичному місцю проживання АДРЕСА_1 ; довідку від 05.10.2023 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка знаходиться по фактичному місцю проживання АДРЕСА_1 .

З наявного в матеріалах справи свідоцтва про шлюб підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , зареєстрували шлюб 03.06.2023. Від цього шлюбу мають сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 підтверджено, що ОСОБА_1 є її батьком.

Заявою, що завірена нотаріально ОСОБА_3 підтверджує, що її батько

ОСОБА_1 , перебуваючи у розлученні з її матер`ю ОСОБА_9 по теперішній час приймає участь у її вихованні (забезпечує матеріально) та вона перебуває на його утриманні.У заяві зауважено, що ні вона ні її мати не подавали заяв про стягнення та нарахуванні аліментів відносно ОСОБА_1 ..

Свідоцтвом про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтверджено, що вона є донькою ОСОБА_8 та ОСОБА_6 .

Свідоцтвом про смерть ОСОБА_6 , засвідчено що він помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Позивач вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, яка полягає у не звільнення його за п.п. «Г» п.2 ч.4 ст.26 (п.п.4п.3ч.12 ст.26) Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ, а саме: через сімейни обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) перебування та утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяців у зв`язку з чим звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам та запереченням проти них, суд зазначає наступне.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Поряд з цим, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII у редакції на час спірних відносин).

За змістом частин першої, другої статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

За змістом частини першої статті 2 Закону № 2232-XII проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями (частина третя статті 2 Закону № 2232-XII).

За змістом частини 12 статті 2 Закону № 2232-XII кожен громадянин України, вперше вступаючи на військову службу до Збройних Сил України, інших військових формувань, особисто складає Військову присягу на вірність Українському народу і скріплює її власноручним підписом. Іноземець або особа без громадянства, який (яка) вперше приймається на військову службу до Збройних Сил України, бере офіційне зобов`язання неухильно додержуватися Конституції та законів України, сумлінно виконувати обов`язки військової служби.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону № 2232-XII).

Підстави звільнення з військової служби передбаченістаттею 26 Закону № 2232-XII.

Відповідно до абз. 12 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час воєнного стану, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абзацу другого пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженогоУказом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008(далі - Положення) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно з пунктом 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Пунктом 234 Положення зазначено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Вислуга років військової служби військовослужбовців розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення. Інформація про розраховану вислугу років військової служби доводиться військовослужбовцю під підпис перед оформленням документів для його звільнення з військової служби. У разі незгоди з розрахунком вислуги роки військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом. У разі відмови військовослужбовця підписати розрахунок вислуги років про це робиться відповідний запис на цьому ж аркуші та засвідчується підписами осіб, які були присутні під час бесіди.

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженанаказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170 (далі - Інструкція № 170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Згідно з абзацом другим пункту 14.10 розділу XIV Інструкції № 170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причиниздійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Додатком 19 Інструкції № 170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема відповідно до п.5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затвердженопостановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктомгпункту 1 частини четвертої, підпунктомґпункту 2 частини п`ятої, підпунктомгпункту 2 частини шостоїстатті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Аналізуючи вищенаведені норми, суд приходить до висновку, що звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка розподіляється на такі етапи:

подання військовослужбовцем рапорта про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів, безпосередньо своєму командиру;

розгляд рапорта про звільнення;

прийняття наказу щодо звільнення зі служби.

При цьому, здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання пункту 14.10 розділу XIVІнструкції № 170.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем подано рапорт на звільнення з військової служби командиру військовій частини НОМЕР_2 , а сааме 25.05.2024 позивач звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_2 про звільнення з військової служби за п.п. «Г» п.2 ч.4 ст.26 (п.п. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26) Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», через сімейни обставини, а саме перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяця.

На зазначений рапорт військовою частиною НОМЕР_2 надано відповідь від 30.05.2024, у якій зазначено, що за відсутністю підтвердження факту утримання старшої доньки ОСОБА_3 , прийняти позитивне рішення щодо звільнення з військової служби не представляється можливим.

12.06.2024 позивач звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_2 , у якому зазначено, що на підтвердження факту утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , надсилає нотаріально засвідчену заяву доньки ОСОБА_4 щодо факту її подальшого утримання ОСОБА_1 , та в рапорті позивач зауважив, що відповідно до ст. 181 Сімейного кодексу України спосіб виконання батьками утримання дитини був визначений за домовленістю між його колишньою дружиною ОСОБА_5 , тому просить повторно розглянути наданий ранее рапорт від 25.05.2024.

На зазначений рапорт військовою частиною НОМЕР_2 надано відповідь від 16.06.2024, у якій повідомлено, що надані документи солдата ОСОБА_1 не містять достатніх доказів того, що на його утриманні перебуває троє і більше дітей віком до 18 років та не доведено наявність підстав для звільнення з військової служби. Не доведено факту, щодо усиновлення або встановлення опікунства чи піклування над дитиною ОСОБА_2 та не доведено факту утримання доньки дружини, від шлюбу з ОСОБА_6 ..

Так, виходячи з положень ст.3 Сімейного кодексу України, якою визначено поняття "сім`ї", можливо дійти висновку про те, що сім`я створюється не лише на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення.

Конституційний Суд України у своєму рішення від 03.06.1999 №5-рп/99 надав офіційне тлумачення терміну "член сім`ї": членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визначення їх членами сім`ї, крім спільного проживання, ї ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, термін "сім`я" означає не лише створення сім`ї на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а має більш широкі критерії для його визначення.

У той же час, в контексті спірних відносин, визначальним для цієї справи є не встановлення факту проживання однією сім`єю, а утримання позивачем, як вітчимом, неповнолітніх дітей своєї дружини.

З цього приводу слід зазначити те, що якщо сімейне законодавство визначає безумовний обов`язок щодо утримання батьками своїх неповнолітніх дітей, то стосовно вітчима (мачухи) передбачені певні застереження.

Так, в силу положень ч.1 ст.268 Сімейного кодексу України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Тобто, в контексті спірних відносин, позивач мав би обов`язок по утриманню неповнолітніх дітей своєї дружини, як щоб їх матір або зазначені у цій нормі особи (у разі їх наявності) з поважних причин не могли б надавати їм належного утримання.

Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 Сімейного Кодексу України).

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду (ст.181 Сімейного Кодексу України).

Отже, з викладеного вбачається, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав.

Частиною 1 ст. 121 Сімейного кодексу України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Як встановлено судом і це не заперечується сторонами, позивач є батьком дитини - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначеною у рапорті, позивач є вітчимом.

Суд зазначає, що вітчим - це чоловік, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю.

Вітчим має правовий статус, що відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника.

Сімейне законодавство передбачає права та обов`язки щодо утримання вітчимом падчерки, пасинка (ст. 268 Сімейного кодексу України), отже вітчим має обов`язок утримувати своїх падчерку та пасинків, лише за сукупності таких обставин: такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання; вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Суд вважає, що позивач не надав суду доказів того, що він є опікуном чи усиновителем неповнолітньої ОСОБА_2 та має законодавчо встановлені обов`язки щодо неї, в тому числі обов`язок по її утриманню, тому підстави вважати, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, відсутні.

Наведене узгоджується з висновком Верховного суду що міститься в постанові від 14.12.2023 справа № 160/11228/23.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що надані відповідачу документи жодним чином не підтверджували факт перебування у позивача на утриманні трьох неповнолітніх дітей, щоб могло бути підставою звільнення позивача з військової служби на підставі положень пп. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а відтак відмова відповідача у звільнені ОСОБА_1 з військової служби під час воєнного стану за сімейними обставинами за його рапортом відповідає вимогам ч.2 ст.2 КАС України, ч.2 ст.19 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст. 90 КАС України та наведені положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення за встановленої судом безпідставності його вимог.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Заічко О.В.