Справа № 420/8447/23
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2024-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/8447/23

Перша інстанція: суддя Василяка Д.К.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

17 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просила:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати їй грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері, за період з 2017 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на її користь грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період з 2017 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що з 02.10.2017 по 03.08.2020 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. 03.08.2020 року позивача відповідно до наказу від 03.08.2020 року №151 звільнено з військової служби, проте при звільненні відповідачем не проведено з позивачем розрахунки щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як одинокій матері, передбаченої статтею 182-1 Кодексу законів про працю України та статтею 19 Закону України «Про відпустки». Право на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 10 календарних днів позивач набула в 2013 році після розлучення, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини від 27 червня 2013 року серія НОМЕР_2 та рішенням Дніпровського районного суду міста Херсон від 07.08.2013 року у справі №666/1158/13 про розірвання шлюбу. Разом з цим, у послужному списку позивача, який був складений 02.10.2017 року, зазначено про сімейний стан "розлучена" та наявність доньки. Отже, за період проходження служби позивач не використала 40 днів (2017-2020 роки) додаткової відпустки, а відповідачем не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що для встановлення факту набуття права позивачем на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, необхідно встановити чи у спірний період вона набула права на таку відпустку, як одинока мати. Правовий статус поняття «одинокої матері», не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування поняття, тлумачення якого зазначено у постанові Пленуму ВСУ. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. Тобто, для набуття статусу «одинока матір» необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самої матір`ю відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. Факт розірвання шлюбу не може свідчити, що батько дитини не приймає участь у вихованні та утримання дитини. Одержання жінкою аліментів від батька дитини, ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері. Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Відповідач, з посиланням на правові висновки, викладені в постанові по справі № 520/2226/19 від 21.12.2020, зазначив, що свідоцтва недостатньо, необхідно також підтвердити факт того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема, апелянт зазначив, що для встановлення факту набуття права позивачем на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, необхідно встановити чи у спірний період вона набула права на таку відпустку, як одинока мати. З долучених ОСОБА_1 додатків до позовної заяви, встановлена відсутність документів, які підтверджують відповідний факт, та не надано підтверджуючих документів щодо звернення за нарахуванням або наданням зазначеної відпустки в спірний період до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулась до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просила серед іншого, надати довідку про те, чи отримувала вона додаткову відпустку як одинока матір за період проходження служби у військовій частині.

Відповідач листом від 03.03.2023 року за №3/56/11-273 повідомив, що на теперішній час у військовій частині відсутня інформація щодо нарахованого грошового забезпечення та індексації за період служби з 02.10.2017 року по 31.12.2017 року у зв`язку з тим, що особисті картки на грошове забезпечення, накази передані до Центрального архівного відділу НГУ, який знаходиться за адресою м. Київ вул. Щорса б. 38. Особисті картки за 2018-2020 роки знищено актом відбирання і знищення справ, журналів № 3/56/1/1/1-908 від 24.02.2022, тому надати копії неможливо. Особова справа при виключенні зі списків особового складу військової частини передана до ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому інформація щодо набуття права на додаткову соціальну відпустку як одинокій матері на даний час відсутня.

Вважаючи своє право на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки порушеним, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої частиною 1 статті 19 Закону України "Про відпустки" за 2017-2020 роки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право на відпустку працівника закріплене у статті 45 Конституції України.

Згідно зі статтею 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Закон України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво - важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Статтею 4 Закону № 504/96-ВР унормовано види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);

3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16 1 цього Закону);

4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18 1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.

Пунктом 5 частини тринадцятої статті 10 Закону № 504/96-ВР передбачено, що щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 504/96-ВР жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

За приписами частини сьомої статті 20 Закону № 504/96-ВР додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 74 КЗпП України встановлено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Частиною першою статті 83 КЗпП України, чітко визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Спірним в межах розгляду даної апеляційної скарги є наявність чи відсутність у ОСОБА_1 статусу одинокої матері у 2017 - 2020 роках, що давало їй право на додаткову оплачувану відпустку.

Судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції, що термін «одинока матір» на законодавчому рівні не визначено, водночас 06 листопада 1992 року поняття «одинокої матері» було визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Згідно з пунктом 9 цієї постанови одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує та утримує дитину сама.

За цим визначенням для визнання статусу «одинокої матері» було необхідно встановити дві ознаки: вона і виховує дитину, і сам її утримує.

Дане роз`яснення було зроблено у зв`язку із змінами, внесеними до законодавства про працю, станом на 1992 рік та з метою усунення недоліків при розгляді трудових спорів, що має враховуватися судами при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 36 КЗпП України зазначеної категорії жінок, звільнення яких провадиться з обов`язковим працевлаштуванням.

Разом з тим, 15 листопада 1996 року набрав чинності Закон України «Про відпустки» № 504/96-ВР. Відповідно до пункту 5 частини тринадцятої статті 10 Закону щорічні (основна та додаткові) відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.

Також, відповідно до статей 181-183 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» одинокою матір`ю є особа, яка не перебуває у шлюбі з батьком дитини, виховує дитину без батька. Цей статус за одинокою матір`ю зберігається і у тому разі, коли вона уклала шлюб не з батьком дитини за умов, якщо діти не були усиновлені чоловіком (дружиною).

Таким чином, оскільки пунктом 5 частини тринадцятої статті 10 Закону № 504/96-ВР визначено одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька, факт утримання сплати (аліментів) значення не має.

Отже, право на додаткову соціальну відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька.

Поряд з цим, участь батька або інших осіб в утриманні дитини не позбавляє матері статусу одинокої, оскільки умова утримання (аліменти) для отримання додаткової соціальної відпустки не передбачена Законом № 504/96-ВР, передбачено лише виховання дитини без батька.

Додатково, необхідно наголосити, що виховання дитини це обов`язок обох батьків. Соціальна відпустка щодо компенсації за яку заявлено позов направлена на забезпечення можливості матір 'ю (батьком) дитини виконати свій обов`язок по належному вихованню дитини, забезпечити від того з батьків, який займається вихованням дитини мінімальний достатній рівень уваги, який необхідний такій дитині для її гармонійного розвитку.

Обставина утримання дитини іншим з батьків, який не приймає участі у вихованні дитини жодним чином не компенсує дитині той необхідний рівень батьківської уваги та піклування, який необхідний такій дитині і який хоча б частково можливо реалізувати шляхом використання вказаної соціальної відпустки.

Відтак обставина сплати аліментів тим з батьків, який не займається вихованням дитини, жодним чином не компенсує можливості, які даються соціальною відпусткою, щодо компенсації за яку заявлено позов.

Участь батька або інших осіб в утриманні дитини, яка полягає лише у сплаті аліментів не позбавляє права на отримання додаткової соціальної відпустки.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у 2013 році розірвано шлюб укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 07.08.2013 року по справі №666/4458/13-ц. Вказаним рішенням також стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_2 , на утримання доньки ОСОБА_4 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, від всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до послужного списку ОСОБА_2 зазначено, що позивач розлучена та має доньку ОСОБА_4 2008 р.н.

Таким чином, наявними у справі доказами підтверджено, що позивачка у спірний період, а саме 2017-2020 роки самостійно виховувала дитину, який на той період було 9-12 років, тобто без участі батька, а отже мала право на додаткову оплачувану відпустку, відповідно до статті 19 Закону України "Про відпустки".

За такого правового регулювання та обставин справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у позивачки наявне право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, за статусом «одинока матір».

Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої частиною 1 статті 19 Закону України "Про відпустки" за 2017-2020 роки.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не зверталася із проханням надати їй соціальну відпустку як одинокій матері не впливає на вирішення даної справи по суті позовних вимог, оскільки чинне законодавство України передбачає право працівника на компенсацію невикористаної додаткової відпустки у разі звільнення працівника, яке не залежить від бажання позивача скористатися і отримати таку соціальну відпустку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 320/11614/20 від 18 квітня 2022 року.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 05 березня 2023 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України -залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко