Справа № 420/4072/24
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2024-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 вересня 2024 року

м. Київ

справа №420/4072/24

адміністративне провадження № К/990/33580/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,

суддів: Жука А. В., Мартинюк Н. М.,

перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2024 року у справі №420/4072/24 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій (бездіяльності) та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив:

- визнати протиправними дії (бездіяльність) Офісу Генерального прокурора щодо невиконання з 05 жовтня 2020 року до 24 січня 2024 року рішення Одеського адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року стосовно поновлення ОСОБА_1 з 20 листопада 2019 року на посаді заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час невиконання рішення суду у справі №420/7514/19 щодо поновлення на роботі з 05 жовтня 2020 року по 24 січня 2024 року (час вимушеного прогулу) у сумі 1 503 824,22 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2024 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі №420/7514/19 про поновлення на посаді ОСОБА_1 за період з 06 жовтня 2020 року по 23 січня 2024 року включно у сумі 1502046,65 грн з вирахуванням (виключенням) середнього заробітку, який підлягає нарахуванню Офісом Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 за період з 12 травня 2020 року по 30 квітня 2021 року включно працевлаштування ОСОБА_1 в АТ «Харківобленерго». В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Офіс Генерального прокурора подав касаційну скаргу до Верховного Суду.

Предметом спору у цій справі є правомірність стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

В касаційній скарзі відповідач посилається на пункт 2 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначаючи, що необхідно відступити від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 802/1183/16, від 11 червня 2020 року у справі № 2340/3029/18, від 24 грудня 2020 року у справі № 807/2434/15, від 19 квітня 2021 року у справі № 826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі № 640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі № 826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19, від 05 травня 2022 року у справі № 280/4402/21, від 20 жовтня 2022 року у справі № 160/12318/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 460/600/22, від 19 жовтня 2023 року у справі № 380/8582/22, від 14 березня 2024 року у справі № 640/16392/20, щодо застосування приписів статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у подібних правовідносинах, на який посилались суди в оскаржуваних судових рішень у цій справі.

Суд звертає увагу автора касаційної скарги, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення: норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; постанову Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу.

Так, відступ - це інший підхід до застосування тієї ж норми права у подібних правовідносинах, щодо якої такий висновок сформовано.

Крім того, необхідність відступу від висновку, викладеного в раніше ухвалених постановах Верховного Суду має виникати з певних визначених об`єктивних причин і такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані автором касаційної скарги при покликанні на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду можуть бути, зокрема, зміна законодавства; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права тощо.

Також причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, помилковість тощо).

Сама по собі незгода з указаними постановами Верховного Суду, які застосовані судами попередніх інстанцій у цій справі, не є належним обґрунтуванням пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

Отже, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на пункт 2 частини четвертої статі 328 КАС України.

За приписами пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Вирішуючи спір та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування приписів положень статті 236 КЗпП України стосовно відповідальності за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, сформованому, зокрема, у справах №460/600/22 та №640/19103/19. Спірні правовідносини, які склались у цих справах, виникли також внаслідок невиконання негайно Офісом Генерального прокурора рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивача на посаді прокурора. Так у цих справах Верховний Суд указав, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, передбачено положеннями статті 236 КЗпП України. Така відповідальність на роботодавця покладається незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем. Також колегія суддів зазначила про безпідставність тверджень відповідача про неподання позивачем заяви на підставі статей 21, 24 КЗпП України, яка б свідчила про його бажання та волевиявлення бути поновленим на роботі, оскільки ці правові норми визначають правила поведінки особи у правовідносинах щодо укладення трудового договору, а не щодо поновлення на посаді на підставі рішення суду. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Аргументи заявника про те, що справа не підлягала розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з посиланням на те, що позивача звільнено з посади, що у значенні Закону України "Про запобігання корупції" передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, відхиляються Верховним Судом. Так, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною четвертою статті 12, частиною четвертою статті 257 КАС України) і у цій справі суд першої інстанції не відносив її до категорії малозначних справ, та, урахувавши вимоги статті 257 КАС України, розглянув її за правилами спрощеного позовного провадження.

Ураховуючи те, що інші доводи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, тлумачення норм законодавства, з посиланням на практику Верховного Суду, що не є релевантною, та незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідають висновкам Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 248, пунктом 6 частини першої 333 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2024 року у справі №420/4072/24 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій (бездіяльності) та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

СуддіЖ.М. Мельник-Томенко А.В. Жук Н.М. Мартинюк