Справа № 520/9708/24
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2024-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2024 р. № 520/9708/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Спірідонова М.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:

1) визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 у період з 22.03.2022 року по 31.12.2022 додаткової винагороди до 100 000 гривень з розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів;

2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату додаткової винагороди до 100000 гривень за період з 22.03.2022 року по 31.12.2022 з розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

В обґрунтування позову зазначено, що дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 у період з 22.03.2022 року по 31.12.2022 додаткової винагороди до 100 000 гривень з розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів є протиправними та такими, що порушують права позивача.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду (с. Старосєльцева О.В.) від 25.04.2024 року відкрито провадження в адміністративній справі.

Представником відповідача 04.06.2024 року надано відзив на адміністративний позов, в якому щодо задоволення позовних вимог заперечував зазначивши, що виплата позивачу додаткової винагороди була здійснена в повному обсязі.

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_2 , відповідно до статті 31 КАС України здійснено повторний розподіл автоматизованою системою документообігу суду адміністративної справи.

Вказана адміністративна справа надійшла до провадження судді Харківського окружного адміністративного суду Спірідонова М.О.

Ухвалою суду від 14.06.2024 року вказану справу прийнято до провадження.

18.06.2024 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

24.06.2024 року до суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

26.06.2024 року представником позивача надано до суду додаткові пояснення.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України зазначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вищезазначені приписи Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , з 22.03.2022 року по 09.02.2023 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.02.2023 року № 49 (по стройовій частині) водій-санітар медичного пункту штаб-сержант ОСОБА_1 15.02.2023 здав справи та вибув до нового місця служби.

Позивач, вбачаючи в діях військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати у період з 22.03.2022 року по 31.12.2022 додаткової винагороди до 100 000 гривень з розрахунку на місяць, пропорційно часу участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів через представника 15.03.2024 року звернувся до відповідача з адвокатським запитом.

Відповідач листом від 29.03.2024 року № 3/254 повідомив зокрема, що ОСОБА_1 нараховувались та виплачувались всі передбачені діючим законодавством виплати.

Відповідно до Наказу Головнокомандувача Збройних Сил України № 26 від 02.02.2023 року та № 52 від 01.03.2023 року "Про визначення районів ведення воєнних (бойових) дій" місто дислокації ВЧ НОМЕР_1 за період з 01.01.2023 року по 28.02.2023 року не входить в вищезазначені райони ведення воєнних (бойових) дій, в зв`язку з чим виплати проводились без урахування додаткової грошової винагороди.

Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.

Також суд зазначає, що в запереченні на відповідь на відзив представником відповідача зазначено, що позивач при звільненні отримав довідку про участь в бойових діях з повним переліком днів, коли така участь відбувалась, що не заперечується позивачем по справі.

Крім того зазначено, що позивач, згідно рапортів на преміювання, приймав участь в бойових діях у 2022 році в наступні періоди: 22.03. 31.03, 01.04. - 30.04, 01.05. 11.05., 15.05. 31.05. ( 3 дні шпиталь - санітарні втрати (хвороба, не поранення), 01.06. 30.06, 01.08. - 28.08, з 28.08. по 10.10. військова частина НОМЕР_1 знаходилась на ротації, 11.10 31.10, 01.11. 30.11, 01.12. 31.12. За вказані періоди позивачу нараховувалась та виплачувалась додаткова винагорода до 100 000 гривень з розрахунку на місяць, пропорційно часу участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

Згідно наданих позивачем у відповіді на відзив роздруківок АТ КБ "ПриваьБанк" з банківського рахунку, позивач за оскаржуваний період отримав 963 844,31 грн. грошового забезпечення.

Відповідачем зазначено, що виплачена позивачу сума грошового забезпечення включала додаткову винагороду до 100 000 гривень з розрахунку на місяць, пропорційно часу участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам зазначає, що позивачем до суду не було надано належних та допустимих доказів того, що позивач звертався до відповідача з заявою щодо незгоди з наданою відповідачем при звільненні позивачу довідкою про нараховану та отриману позивачем суму грошового забезпечення та додаткової грошової винагороди та довідки про участь позивача в бойових діях з повним переліком днів, коли така участь відбувалась.

Крім того, суд зазначає, що ні позивачем, ні представником відповідача не було надано до суду відповідь чи рішення, якими позивачу було б відмовлено в нарахуванні чи перерахунку додаткової винагороди до 100 000 гривень у період з 22.03.2022 року по 31.12.2022, з розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

Лист відповідача від 29.03.2024 року № 3/254, на який посилається представник позивача, не є відповіддю чи рішення відповідача, яким відмовлено позивачу в нарахуванні чи перерахунку додаткової винагороди до 100 000 гривень у період з 22.03.2022 року по 31.12.2022 року в аспекті вказаного, а є лише відповіддю на адвокатський запит та суд дослідивши даний лист, не встановив в ньому такої відмови.

Крім того суд наголошує, що вказаний лист відповідача від 29.03.2024 року № 3/254 підтверджує, що у період з 22.03.2022 року по 31.12.2022 ОСОБА_1 нараховувались та виплачувались всі передбачені діючим законодавством виплати.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Конституція України, таким чином, надає громадянам право безпосередньо звертатися до суду із скаргою на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд вважає за необхідне підкреслити, що гарантоване ст. 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року 18-рп/2004 щодо порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес. Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Конституційний Суд України у рішенні 19-рп/2011 від 14.12.2011, зокрема, зазначив: Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Тобто, Конституційний Суд України визначив залежність виникнення права особи на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України, виключно із існуванням порушення, створенням перешкод для реалізації конкретних прав і свобод такої особи. Наведене підтверджується також положеннями частин третьої-п`ятої статті 55 Конституції України, у яких чітко вказано про захист своїх прав і свобод.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 18.06.2018 у справі 800/587/17.

Також, Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 по справі 522/3665/17 (провадження К/9901/38991/18) констатував, що з огляду на вимоги статтей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень. Також, Верховний Суд встановив, що в контексті завдань адміністративного судочинства (статті 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду.

Суд зазначає, що поняття доказів визначено в статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом частини другої статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За змістом частини першої та частини другої статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що позивач звертався до відповідача з заявою щодо нарахування чи перерахунку йому додаткової винагороди до 100 000 гривень у період з 22.03.2022 року по 31.12.2022 року, а також відсутня відмова відповідача в такому перерахунку та докази невірного нарахування позивачу за вказаний період грошового забезпечення з урахуванням додаткової винагороди до 100 000 гривень у період з 22.03.2022 року по 31.12.2022 року, суд приходить до висновку, що Військовою частиною НОМЕР_1 не було порушено прав позивача, а оскільки відповідно до ст. 6 КАС України захисту підлягають лише порушені права, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Спірідонов М.О.