Справа № 160/13117/24
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2024-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю оскарженого рішення, як такого, що не містить причин такої відмови. Зазначає, що будь-яка невідповідність актового запису в реєстрі не повинна мати наслідком позбавлення позивача права на тимчасове проживання в Україні.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.05.2024 р. відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників процесу. Тією ж ухвалою суду запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву.
Відповідач скористався наданим правом та надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому указав про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на їх необгрунтованість. Зазначає, що приймаючи оскаржене рішення порушень вимог законодавства не допустив, оскільки за результатами перевірки відомостей про шлюб у реєстрі встановлено відсутність інформації про розірвання попереднього шлюбу. Крім того, встановлено невідповідність надано позивачем полісу медичного страхування вимогам спеціального законодавства.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд виходить із такого.
Судом встановлено, що позивач є громадянином Азербайджанської Республіки, що підтверджується змістом копії його паспорту.
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.12.2023 року у справі №211/5384/23, яке набрало законної сили 29.01.2024 року, розірвано шлюб між позивачем та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблений відповідний актовий запис №21.

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 29.03.2024 року Серія НОМЕР_1 між позивачем та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано шлюб (актовий запис №164).

У зв`язку зі зміною сімейного стану, 22.04.2024 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Дніпропетровській області із заявою оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі возз`єднання сім`ї із громадянкою України ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час розгляду вищенаведеної заяви позивача та перевірки поданих документів, відповідачем встановлено відсутність інформації про розірвання попереднього шлюбу в актовому записі від 29.03.2024 року, про що повідомлено у листі б/н б/д (а.с.14).

До цього листа додано рішення від 30.04.2024 року №2111 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання позивачеві на підставі підпункту 11 пункту 61 Порядку №322.

Не згода із цим рішенням й обумовило звернення до суду із цим позовом.

При вирішені спору суд виходить із того, що спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р.№3773-VI (далі-Закон №3773-УІ), Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001р. №2491-III (далі-Закон №2491-III), Положенням про ДМСУ №360, Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та зниження посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322 (далі - Порядок №322).

Згідно з Положенням про Державну міграційну службу України, затверджену постановою КМУ від 20.08.2014 року №360 встановлено, що ДМСУ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів (п.1).

ДМСУ відповідно до покладених на неї завдань, крім іншого, здійснює оформлення і видачу документів для тимчасового або постійного проживання в Україні, а також виїзду за її межі, вилучає такі документи та проставляє в документах, що посвідчують особу іноземців та осіб без громадянства, відмітки про заборону в`їзду в Україну в передбачених законодавством випадках (пп.8 п.4).

Пунктом 7 Положення встановлено, що ДМСУ здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Отже, наведені приписи свідчать про те, що саме на відповідача як територіальний підрозділ ДМСУ, покладено повноваження щодо оформлення і видачі документів для тимчасового або постійного проживання в Україні.

Статтею 3 Конституції України встановлені права і свободи людини та їх гарантії , які визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі Закон №3773-VI) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону №2491-III іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у ч.3-13 цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України (ч.14 ст.4 Закону №3773-VI).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону №3773-VI встановлено, що возз`єднання сім`ї - в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

Згідно з абз.6 ч.1 ст.15 Закону №3773-VI передбачено, що в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, здійснюється за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.

Отже, Закон №3773-VI передбачає право для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України з метою возз`єднання сім`ї за наявності укладеного шлюбу з громадянином/громадянкою України та посвідки на тимчасове проживання.

Строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства у випадку, визначеному ч.15 ст.4 Закону №3773-VI (возз`єднання сім`ї з громадянами України), становить один рік (п.5 ч.1 ст.5-1 Закону №3773-VI).

Механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання передбачений Порядком №322.

Відповідно до п.1,2 Порядку №322 передбачено, що посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Підпунктом 1 пункту 3 Порядку №322 встановлено, що посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах тимчасово перебувають на території України на підставі заяв-анкет, поданих ними особисто. Згідно з пп. 3 п. 7 Порядку №322 передбачено, що у разі закінчення строку дії посвідки здійснюється її обмін.

При цьому, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін посвідки до закінчення строку її дії (п.п.7 п.71 Порядку №322).

Відповідно до п.9 Порядку №322 визначено, що оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої), обмін посвідки здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС.

Положеннями пунктів 21,22 Порядку №322 встановлено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта з використанням електронного цифрового підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування.

Згідно з пунктами 35 та 36 Порядку №322 передбачено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється посвідка, а також перевірку інформації, зазначеної нею в заяві-анкеті, та поданих документів.

Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру, та відомчої інформаційної системи ДМС.

Перевірка законності перебування іноземця або особи без громадянства на території України здійснюється з використанням засобів інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, "Аркан" або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби, відповідь на які Адміністрація Держприкордонслужби надає протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

У разі необхідності підтвердження відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть до Мін`юсту в електронній формі захищеними каналами зв`язку надсилаються відповідні запити, відповідь на які Мін`юст надає протягом трьох робочих днів з дня надходження таких запитів. У разі відсутності можливості надіслання запитів у електронній формі запити надсилаються у паперовій формі.

У разі необхідності підтвердження інших відомостей про іноземця або особи без громадянства або дійсності поданих ними документів надсилаються запити до відповідних державних органів або їх територіальних органів (підрозділів), які надають відповідь протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

Відповідно до пункту 41 Порядку №322 передбачено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 35 і 36 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи.

Згідно з п.42 Порядку №322 визначено, що рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Пункт 61 Порядку №322 містить вичерпний перелік підстав для відмови в оформленні та видачі посвідки, серед яких є, а саме: в інших випадках, передбачених законом (підпункт 11 пункту 61).

Копія рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття видається іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається рекомендованим листом такій особі і приймаючій стороні - пункт 62 Порядку №322.

Аналізуючи вищенаведені приписи чинного законодавства, слід дійти висновку, що за наведеними нормами визначені права та повноваження підрозділу ДМСУ щодо перевірки обставин вказаних у заяві-анкеті особи та доданих до неї документів, у тому числі, і шляхом надсилання запитів до відповідних державних органів або їх територіальних органів та саме на територіальні органи ДМС покладено обов`язок прийняття рішень за такими заявами.

При цьому, наведеними нормами також визначено обов`язок відповідача, як суб`єкта владних повноважень, прийняти рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідок із зазначенням причин відмови.

Так, судом установлено, що позивач, який уклав шлюб з громадянкою України на підставі свідоцтва про шлюб від 29.03.2024 року Серія НОМЕР_1 , звернувся до ГУ ДМС в Дніпропетровській області із заявою-анкетою про оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання.

За результатами розгляду вищенаведеної заяви позивача, відповідачем оскарженим рішенням відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання позивачеві на підставі підпункту 11 пункту 61 Порядку №322, тобто, в інших випадках, передбачених законом.

Так, досліджений судом наведений вище зміст оспорюваного рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання містить посилання лише на підпункт 11 пункту 61 Порядку №322, проте, відомості про зазначення причин такої відмови у ньому відсутні.

За викладених обставин та враховуючи проаналізовані вищенаведені приписи чинного законодавства щодо процедури прийняття рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні у їх сукупності, суд доходить висновку, що відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення у його тексті не було зазначено причин відмови, що є недотриманням та порушенням процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень, яка визначена у пункті 62 Порядку №322.

Судом також враховується те, що підпункт 11 пункту 61 Порядку №322 (в інших випадках, передбачених законом) не містить конкретно визначених підстав для відмови у видачі посвідки, а є бланкетною нормою, яка відсилає до іншого законодавства, тому зазначення у рішення про відмову у видачі посвідки загальної норми права (п.п.11 п.61 Порядку №322) без вказівки на конкретну підставу для такої відмови, не може вважатися виконанням законодавчо визначеного обов`язку, передбаченого пунктом 62 Порядку №322 (прийняття рішення про відмову із зазначенням причини відмови).

Аналогічний правовий висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 24.01.2020р. у справі №820/1719/20, який є обов`язковим до застосування адміністративними судами згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, слід зазначити, що за сталою судовою практикою та загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто, наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Прийняття безмотивованого рішення (що відбулося у даному випадку) відносно позивача, позбавляє його права на обізнаність причин прийняття відносно нього негативного рішення, спростування доводів суб`єкта владних повноважень, ефективного захисту своїх прав.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 року у справі «Рисовський проти України» дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання або обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка вирішення органу влади повинна бути чіткою та зрозумілою, як і можливі наслідки.

Європейський суд з прав людини також підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (пункт 71 рішення ЄСПЛ).

Також і в рішенні Європейського Суду з прав людини від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» суд вказав, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Таким чином, у спірному випадку, відповідач (суб`єкт владних повноважень) не міг уникнути свого обов`язку щодо необхідності зазначення причин відмови у оспорюваному рішенні, що передбачено процедурою оформлення такого рішення, встановленою пунктом 62 Порядку №322.

За викладених обставин та враховуючи, що із досліджених вище копій документів встановлено оформлення відповідачем оспорюваного рішення без дотримання процедури, визначеної пунктом 62 Порядку №322 (не зазначення у рішенні причин відмови), що призвело до порушення права позивача на обізнаність причин прийняття щодо нього негативного рішення, суд приходить до висновку, що недотримання відповідачем наведеної процедури оформлення оспорюваного рішення є обґрунтованими підставами для визнання його судом протиправним та скасування.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідачем у ході судового розгляду справи не було доведено жодними належними, достатніми та достовірними доказами правомірність прийняття оспорюваного рішення з урахуванням аналізу обставин, встановлених судом та норм вищенаведеного законодавства у наведеній сфері правовідносин у відповідності до вимог ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, судом не можуть бути покладені в основу спірного судового рішення аргументи відповідача з приводу того, що у ході перевірки поданих документів відсутність інформації про розірвання попереднього шлюбу в актовому записі від 29.03.2024 року, про що повідомлено у листі б/н б/д (а.с.14), з огляду на те, що, по-перше, вказані обставини відсутні у оспорюваному рішенні, а отже, не були підставами для його прийняття; по-друге, наведені обставини не звільняли відповідача від обов`язку зазначення саме у оспорюваному рішенні, а не в листі причин відмови, що прямо передбачено пунктом 62 Порядку №322.

Крім того, судом також приймається до уваги те, що відповідно до пункту 20 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150, в разі необхідності одержання відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть такі відомості одернуються в установленому законодавством порядку.

Так, відповідач на підставі означених даних був взмозі встановити, що рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.12.2023 року у справі №211/5384/23, яке набрало законної сили 29.01.2024 року, розірвано шлюб між позивачем та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблений відповідний актовий запис №21.

При цьому, копією свідоцтва про шлюб від 29.03.2024 року Серія НОМЕР_1 підтверджено саме факт реєстрації шлюбу позивача з громадянкою України, який позивач зазначив у заяві-анкеті про отримання посвідки на тимчасове проживання.

Посилання відповідача на невідповідність наданого позивачем медичного позивачем полісу медичного страхування вимогам спеціального законодавства судом до уваги також не приймаються, позаяк такі доводи не зазначені в листі б/н б/д (а.с.14), а тим паче в оскарженому рішення, та при цьому такі доводи взагалі враховуються судом як надмірний формалізм з боку відповідача, адже вони не залежать від позивача.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши за критеріями, встановленими ч.2 ст.2 наведеного Кодексу, правомірність прийняття відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, оспорюваного рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні позивачеві, суд доходить висновку, що спірне рішення прийняте відповідачем без дотримання процедури, встановленої пунктом 62 Порядку №322, а тому таке спірне рішення прийняте не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином, оскільки судом встановлено, що рішення від 30.04.2024 року №2111 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні не містить вказівки на конкретну причину відмови позивачу в оформленні та видачі йому посвідки, а відповідно, воно не може вважатися таким, що відповідає критеріям, визначеним частиною 2 статті 2 КАС України, у зв`язку із чим є таким що порушує права та інтереси позивача, а тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Окрім того, враховуючи те, що судом під час судового розгляду справи встановлено протиправність прийняття оспорюваного рішення про відмову у оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання позивачеві (основної вимоги), то позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути подану заяву позивача також підлягають задоволенню, при цьому, із прийняттям відповідачем рішення з дотриманням вимог пункту 62 Порядку №322 та з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вийшовши у цій частині за межі позовних вимог, з урахуванням повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст.9,245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розподіл судових витрат здійснюється за правилами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 30.04.2024 року №2111 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву-анкету від 22.04.2024 №100190780 про оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 з прийняттям рішення з дотриманням вимог пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та зниження посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322 та з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

Рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна