Справа № 280/6633/24
Суддя: Салтан Л. Г.
Дата ухвалення: 2024-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 280/6633/24
Номер провадження 2-а/337/42/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 рокум. Запоріжжя

Хортицький районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого судді - Салтан Л.Г.

за участю секретаря Трегуб Т.В.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача Вельможка О.О.

представників відповідача Бабаченка В.С., Прінь В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Хортицького районного суду м. Запоріжжя адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Хортицького відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області (69076, м.Запоріжжя, вул.Сорочипська 26 Б, , код підрозділу 2315) про визнання протиправним і скасування рішення та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

21 серпня 2024 року із Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Хортицького відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області (далі відповідач), в якій позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення на нього адміністративного стягнення ПН МЗП № 002883 від 05.07.2024 за ч. 2 ст. 203 Кодексу у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 гри. та закрити справу про адміністративне правопорушення; визнати протиправним та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни гр. РФ ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , винесене 05 липня 2024 року відповідачем.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 05.07.2024 року відносно нього прийняте рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни. Також йому одночасно було вручено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЗП № 002834 від 05.07.2024 р., щодо притягнення за ч.2 ст.203 КУАпП , та постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУАпП ПН МЗП № 002883 від 05.07.2024 р , згідно якої його притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 5 100 грн., за те що він перевищує встановлений строк перебування в Україні більш ніж на 30 днів, та з 17.05.2024 р. проживає на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, після скасування рішення про оформлення набуття громадянства України. Прийняття оскаржуваного рішення вмотивовано наступними обставинами: позивач, маючи громадянство РФ, 22.08.2020 р. звернувся до відповідача із заявою про набуття громадянства України; отримав довідку про реєстрацію особи громадянином України № 49 від 13.11.2000р.; 04.03.2021р. отримав посвідчення громадянина України, з терміном дії до 13.11.2022р.; 16.04.2024 р. Управлінням ДМС України в Запорізькій області, прийнято рішення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України, громадянину РФ ОСОБА_1 , у зв`язку з невиконанням поданого зобов`язання припинити іноземне громадянство, протягом 2 років з моменту набуття громадянства України; незалежні від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства не існують; громадянин РФ ОСОБА_1 із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну не звертався; позивач не має жодної з обставин, на підставі яких, відповідно до ст.31 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» він не може бути повернутий за межі України»; позивач незаконно перебуває на території України.

Позивач рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 14.07.2020 р справа № 337/560/20, для підтвердження свого права на громадянство України, встановив факт свого постійного проживання на території України, в період з 1955 року по 24 серпня 1991 року. В подальшому позивач отримав довідку про реєстрацію особи громадянином України та посвідчення громадянина України та підписав заяву про зобов`язання щодо припинення російського громадянства.

Набути громадянство України позивач вирішив у зв`язку з тим, що він категорично не підтримував та не підтримує агресивну політику РФ по відношенню до України про що прямо говорив, коли перебував на території РФ, за що неодноразово отримував від громадян РФ образи типу: «бандерівець» та погрози фізичною розправою. До 2021 р. позивач продав свою нерухомість в Росії, та з березня 2021 р. постійно проживав в Україні, до Росії не їздив. В Україні у позивача мешкає син та колишня дружина, які надають йому необхідну допомогу.

Позивач є людиною похилого віку , він народився 24.03.1938 р., у 2021 р. у позивача загострилися хронічні захворювання. Було встановлено наступні діагнози : дискогенна радикулопатія, в стадії загострення, консолідований перелом тіла L1. Внаслідок даного захворювання позивач не міг самостійно пересуватися. З даною хворобою позивач пройшов стаціонарне лікування з 22.08.22р. по 01.09.22р., його стан частково покращився, але ходити без допомоги він не міг. З 2023 р. року позивачу встановлена необхідність сторонньої допомоги. З січня 2023 р. у позивача виникли стійкі проблеми із серцем, він постійно звертався до лікарів, йому було встановлено діагноз ІХС: Дифузний кардіосклероз.СНІ.; Церебральний атеросклероз. Стан здоров`я позивача суттєво ускладнював йому можливість пересуватися. Крім того, на період карантину короновірусної хвороби (СОУЮ-19) він як людина, що має хвороби серця фактично не виходив із помешкання, лише при погіршенні самопочуття ходив до лікарні.

Крім того, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. який триває і на сьогодні. Позивач припинив будь-який зв`язок з РФ, оскільки не підтримує нинішній політичний курс керівництва РФ, його агресивну політику по відношенню до України, виїхав до України саме з цих підстав, житла в РФ не має, за місцем останнього проживання отримував погрози у зв`язку із своїми політичними переконаннями.

Таким чином, позивач внаслідок стану здоров`я, умов карантину, побоювання за свою безпеку у зв`язку із своїми політичними переконаннями не мав можливості припинити громадянство РФ та подати відповідний документ про припинення цього громадянства, оскільки не міг виїхати до РФ чи до іншої країни та припинити своє громадянство РФ. Відповідно вказані у рішенні про примусове повернення до країни походження або третьої країни дані про те, що незалежні від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства не існують не відповідають дійсності, дані обставини при прийнятті рішення, що оскаржується свідомо та зухвало не встановлювалися.

Крім того, від часу коли у травні поточного року позивача сповістили про прийняття рішення 16.04.2024 р. Управлінням ДМС України в Запорізькій області, про скасування рішення про оформлення набуття України і до 05.07.2024р. він неодноразово з 10.05.24р. із заповненими бланками заяв звертався до співробітників відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію. Службові особи, користуючись похилим віком позивача і його юридичною неосвідченістю, відмовлялися, як приймати заяву на імміграцію, так і оформляти її в електронному вигляді. Таким чином, дані рішення відповідача від 05.07.2024 р. про те , що позивач із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну не звертався є завідомо недостовірною інформацією. Із такою заявою позивач до відповідача звертався неодноразово.

Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни позивача від 05.07.2024р. є необґрунтованим, оскільки прийнято без з`ясування наявності незалежних від волі позивача причин неподання позивачем документу про припинення іноземного громадянства, протягом 2 років з моменту набуття громадянства України, за безумовної наявності таких причин, а саме: суттєве погіршення стану здоров`я позивача від 2021 р. і до тепер, обмеження на пересування та звернення до адміністративних установ на період карантину по СОVID-19 на період з 12.03.2020 р. по 01.07.2023 р., початок повномасштабного вторгнення РФ до України та введення на Україні військового стану, обґрунтовані побоювання позивача щодо своєї безпеки при зверненні до офіційних установ РФ, щодо припинення громадянства РФ та є незаконним, оскільки прийняте у той час, коли позивач з травня 24р. неодноразово звертався із заявою про надання дозволу на імміграцію, а співробітники протиправно цю заяву не приймали та відмовлялися роз`яснювати порядок подання даної заяви; при поверненні до РФ позивачу загрожує небезпека у зв`язку із тим, що він набув громадянства України та не підтримує державну політику РФ припинив в РФ всі зв`язки , не має там житла , медичної страховки, тощо, у будь-якій іншій країні як дуже хвора людина не може отримати медичної допомоги, не має житла, засобів існування, медичної страховки та вразі видворення за межі України його здоров`ю та життю загрожує небезпека; крім того рішення винесені з порушенням Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянств. Таким чином, у відповідача не було підстав для висновку про те, що позивачем порушені правила перебування іноземних громадян на території України, підстави для притягнення до відповідальності відсутні, а прийняті рішення є незаконними та підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 22.08.2024 року відкрито провадження у даній справі, справа призначена до судового розгляду, роз`яснено відповідачу право подати письмовий відзив на позовну заяву .

28.08.2024 року надійшов відзив, в якому представник позивача просить у задоволенні позову відмовити, в обґрунтування своїх доводів зазначив, що позивач прибув на територію України 29.06.2020, через КПП «Гоптівка 630800» по паспорту НОМЕР_1 , виданий 26.05.2018 терміном дії до 26.05.2028, з метою оформлення набуття громадянства України. 22.08.2020 громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся із заявою про набуття громадянства України. 13.11.2020 року прийнято рішення про оформлення набуття громадянства України відповідно ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України». У відповідності до вимог Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання припинити іноземне громадянство, протягом 2 років з моменту набуття громадянства України, тобто до 13.11.2022 року. Протягом встановленого строку ОСОБА_1 не надав документа про припинення громадянства Російської Федерації, або ж декларацію про наявність незалежних від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства. 16.04.2024 УДМС у Запорізькій області прийнято рішення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 . Про скасування рішення ОСОБА_1 дізнався 19.04.2024 року, рішення не оспарював. Зазначене рішення є законним та обґрунтованим та є обов`язковим до виконання, після ухвалення рішення він мав право перебувати на території України протягом наданого йому максимального строку -30 днів. Однак, позивач не виїхав з України та не звернутися із заявою про надання дозволу на імміграцію, перевіркою законності перебування на території України встановлено, що іноземець незаконно перебуває на території України, з 17.05.2024 року ухиляється від виїзду з України до країни походження або третьої країни після визначеного законодавством терміну перебування в Україні. Враховуючи викладене, 05.07.2024 року у відношенні позивача складено протокол про адміністративне порушення та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення Серія ПН МЗП № 002845. 05.07.2024 року Хортицьким відділом у місті Запоріжжі УДМС у Запорізькій області прийнято рішення № 0016059 про примусове повернення до країни походження або третьої країни у відношенні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що нібито вручення рішення та постанови про накладення адміністративного стягнення відбулось біля будинку мешкання сина; при врученні даного рішення співробітник відповідача ні про що не питав та не повідомляв. Вказане не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 був доставлений до відділу міграційної служби, що підтверджується повідомленням Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області. Крім того, під час розгляду справи про примусове повернення громадянин та складення протоколу про адміністративне порушення ОСОБА_1 надав пояснення, у якому зазначив, що він розуміє підстави порушення ним закону. Крім того відповідно до Наказу ДМС України від 12.07.2019 № 93/аг « Про проведення дослідної експлуатації спеціального програмного забезпечення підсистеми «Адміністративні правопорушення ЄІАС УМП», відповідно до якого оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення складається за допомогою цієї системи, за допомогою обладнання системи проводиться фотографування іноземця, сканування відбитків пальців, що унеможливлює притягнення до відповідальності без присутності іноземця. Дані обставини спростовують доводи, про обставини вручення та складення рішення та постанови. Незгоду з прийнятим рішенням позивач пов`язує з неможливістю на його думку виконати взяте на себе зобов`язання про припинення іноземного громадянства під час оформлення набуття громадянства України. Предметом спору у даній справі є рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина та постанова про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення Закону №3773- VI. Тобто, перевірці судом підлягає правомірність саме цих рішень, а не рішення про скасування про оформлення набуття громадянства України. Рішення УДМС у Запорізькій області від 16.04.2024 про скасування про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 є чинним, та має самостійний спосіб оскарження в адміністративному судочинстві, та жодним чином не скасовує обставини, що на час прийняття рішення про примусове повернення іноземець перебував на території України незаконно. Ні карантин, ні військовий стан, на який посилається, позивач не можуть бути причиною невиконання взятих на себе зобов`язань, виключень для громадян Російської Федерації законодавство України не має. Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III визначено підстави, порядок подання, прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію для осіб, які перебувають в Україні на законних підставах. ОСОБА_1 під час законного перебування на території України в порядку визначеного законом із заявою та необхідними документами до міграційної служби не звертався. Позивач дії чи бездіяльність УДМС у Запорізькій області приводу з відмови в оформленні дозволу на імміграцію не оскаржував. Достовірно знаючи, що в нього після 17.05.2024 року відсутні законні підстави для проживання в Україні, жодних дій для узаконення свого перебування не вчинив. Отже, оскільки позивач після закінчення визначеного йому терміну перебування втратив підстави для подальшого перебування та ухиляється від виїзду з України, рішення відповідача від 05.07.2024 про примусове повернення до країни походження є правомірним. ОСОБА_1 зазначає, що примусове повернення його до країни походження, а саме до Російської Федерації, загрожує його безпеці та свободі. Однак збройна агресія з боку РФ розпочалась 20 лютого 2014 року, а позивач переїхав до України в 2021 році, тобто впродовж семи років агресії з боку РФ, він не був особою, якій загрожувала будь-яка небезпека. Також позивач вправі виїхати до будь-якої третьої країни, а не лише до Російської Федерації. Під час розгляду справи про примусове повернення та складання матеріалів про адміністративне стягнення громадянин ОСОБА_1 надав пояснення, у якому зазначив, що він розуміє суть скоєного порушення. Рішення винесене в встановленій інструкцією формі та містить всі необхідні застереження. Позивач власноруч зазначив про відмову від послуг перекладача та правової допомоги та зазначив про небажання оскаржувати рішення. Рішення про примусове повернення відносно ОСОБА_1 № 0016059 від 05.07.2024 року та постанова про накладення адміністративного стягнення ПН МЗП № 0028883 від 05.07.2024 року прийняті на підставі та в спосіб, що визначені законом, та в межах повноважень з урахуванням всіх обставин.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позові.

Позивач додатково пояснив, що в дитинстві він з батьками переїхав до Кам`янець-Подільську, де закінчив школу, а потім Кам`янець-Подільський технікум. Після закінчення технікуму працював на Запорізькому алюмінієвому заводі , потім на ЗТЗ. З 1994 року заявник був зареєстрований у м. Запоріжжі за адресою : АДРЕСА_2 , вказану квартиру отримав 1971 році. В 1994 році заявник переїхав жити до Російської Федерації , де потім отримав громадянство Російської Федерації. Він оформив російську пенсію за «гарячим» стажем, бо в Україні йому не хватало декілька років. Його мати мешкала під Москвою, вона перенесла інсульт та потребувала догляду. Він ще мав сестру, але вона стосунки з матір`ю не підтримувала. Родина залишалася у Запоріжжі, тому він на три місяці приїжджав до м.Запоріжжя, після цього на три місяці виїжджав до матері. Після смерті матері, стан його здоров`я погіршився, син запропонував йому мешкати з ним, тому приїхавши до України, він звернувся з заявою про набуття громадянства України, отримав посвідчення громадянина України до 13 листопада 2022 року, при цьому йому роз`яснили, що за цей час він повинен вийти з громадянства Росії. Цього часу виявилося замало. Він лише 7 місяців продавав хату, щоб знятися з реєстрації, жодних документів про вихід з громадянства РФ не встиг подати. Потім його стан здоров`я погіршився, він переніс операцію, місяць знаходився у лікарні, потім був карантин та почалася війна. У квітні 2024 року він отримав рішення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України, звернувся до адвоката, потім вирішив оформити дозвіл на імміграцію, приходив неодноразово до відповідача, оскільки не мав можливості перекласти паспорт з Російської, бо коли почалася війна йому відмовляли з перекладом, приходив на консультації адвоката, за сплачував по 2000 грн, адвокат склав йому заяву на флешці, але її знову не прийняли, пояснив, що її слід подавати виключно в установленій електронній формі. Жив він у сина по АДРЕСА_3 з жінкою. 05.07.2024 року його супроводили до відділу міграційної служби, де фотографували, можливо, відбирали відбитки пальців, склали протокол , видали постанову та рішення, які він наразі оскаржує. Повернення до РФ не є можливим, він не має там житла, медичної страховки, з рідних там лише онук, що мешкає окремо, взагалі там існує загроза для його життя та здоров`я, бо він підтримує Україну, був першим, хто вивісив український прапор, його там називали «бендеровцем». Повернення у третю країну також несе певну загрозу для його життя. Просить позов задовольнити.

Представник позивача додатково пояснив, що позивач неодноразово приходив до нього на консультацію, але договір на надання правничої допомоги не укладав, спілкування було важким. Він не міг усе пояснити та запам`ятати. він скаржився, що у нього не приймають заяву про дозвіл на імміграцію, тому він знайшов в мережі інтернет зразок заяви, оформив її від імені позивача, записав на флешку, яку позивач відніс до міграційної служби, але її не прийняли, а потім видали рішення, що є предметом оскарження.

Представники відповідачів підтримали доводи, викладені у відзиві, просять у задоволенні позову відмовити. так як прийняті рішення є законними та обґрунтованими, натомість як у позові позивач спотворює факти та не доводить жодним належним доказом наявність причин, які б унеможливили б його повернення в країну походження або до третьої країни. У наданий час, що становив майже два роки, позивач не вчинив жодної дії з виходу громадянства Росії, хоча такі зобов`язання на себе узяв, у зв`язку з чим було прийнято рішення про скасування рішення про оформлення громадянства, яке є чинним, позивачем не оскаржувалося, позивача було проінформовано про можливість оформлення дозволу на імміграцію, роз`яснено про необхідність оформлення електронної заяви в імміграційній службі. для чого йому потрібно було особисто з`явитися та мати усі необхідні документ. Позивач декілька разів приходив на прийом, при цьому не мав у повному обсязі необхідних документів, тому прийняти таку заяву було неможливо, також при спілкуванні позивач висловлював проросійські погляди, висловлюючи схвалення деяких дій президента РФ. Також позивач приносив на флешці складену заяву його адвокатом, але за зразком 2012 року, яку прийняти було неможливо, бо вона суперечила Порядку «Про продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» з відповідними змінами, у прийняті заяви було відмовлено. Зазначена заява була оформлена як звернення громадян та позивачеві була надана вичерпана письмова відповідь на його заяву, в якій були детально розкриті вимоги до заяви з якою йому слід звернутися та надати певний перелік необхідних документів. Оскільки позивачем особисто не був наданий необхідний перелік документів, що передбачений Постановою КМУ № 150 його перебування в Україні з 17.05.2024 року стало незаконним. Перевіркою законності перебування на території України встановлено, що іноземець незаконно перебуває на території України, з 17.05.2024 року ухиляється від виїзду з України до країни походження або третьої країни після визначеного законодавством терміну перебування в Україні, тому у приміщенні Хортицького відділу міграційної служби було складено протокол про адміністративне порушення та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення Серія ПН МЗП № 002845, при цьому ОСОБА_1 надав свої пояснення та зазначав, що послуг перекладача та захисника не потребує. Також у цей день було винесене оскаржуване рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни.

Свідок ОСОБА_2 , допитаний за клопотання позивача пояснив, що він є рідним сином позивача, є громадянином РФ, має право на тимчасове проживання в Україні. Його батько увесь час мешкав в Україні, де працював. Однак у 1994 році виїхав до Росії, щоб здійснювати догляд за своєю матір`ю, де оформив громадянство РФ та пенсію. Однак до 2000 р. він постійно приїжджав в Україну, де залишилася його родина на три місяці. Потім виїжджав. У 2021 році у батька почалися проблеми зі здоров`ям, його мати на той час померла, було вирішено набути громадянство України. Вийти з громадянства РФ батько не встиг, бо хворів, він довго відчужував спадщину. Коли повернувся був карантин, потім розпочалася війна. Він отримав рішення про скасування набуття громадянства, протягом місяця намагався оформити заяву на імміграцію, але йому відмовляли. Чи були у батька наявні усі необхідні документи, він пояснити не може, але були проблеми з перекладом з російської. Вони зверталися до адвоката, але проблему не вирішили. Увесь час батько жив з ним за його адресою в квартирі по АДРЕСА_4 , він надавав йому усіляку допомогу, супроводжав до лікарів. За станом здоров`я батько потребує догляду. Потім батька притягли до відповідальності, винесли рішення про повернення до країни походження або третьої країни, але виїжджати до РФ неможливо як за станом здоров`я, так і за політичними поглядами. Там не має ні житла, ні страховки, ні рідних, тому це небезпечно для його життя.

Свідок ОСОБА_3 , допитаний за клопотання позивача пояснив, що він начальником Хортицького відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, у зв`язку з невиходом позивача з громадянства РФ протягом наданих двох років, 16.04.2024 року було прийнято рішення про скасування раніше прийнятого рішення про набуття громадянства України, у зв`язку з чим йому був наданий максимально можливий строк -30 днів. Протягом якого він повинен був або виїхати або узаконити своє перебування в Україні. Позивач декілька разів приходив оформлювати заяву на дозвіл перебування, але не мав усіх необхідних документів, тому в оформлені заяви йому було правомірно відмовлено. На надану ним заяву була надана вичерпана письмова відповідь. Таку відмову він не оскаржував . Позивача у зв`язку з незаконним перебуванням в Україні було затримано, відносно нього був складений адміністративний протокол та притягнуто до адміністративної відповідальності у межах санкції ч.2 ст.203 КУпАП з урахуванням усіх обставин та ухвалено рішення про повернення до країни походження або третьої країни.

Суд вислухавши пояснення учасників справи, допитаних свідків. дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом установлено, що 22.08.2020 громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), звернувся до Хортицького відділу у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області із заявою про набуття громадянства України.

13.11.2020 року прийнято рішення про оформлення набуття громадянства України відповідно ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

У відповідності до вимог Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання припинити іноземне громадянство, протягом 2 років з моменту набуття громадянства України, тобто до 13.11.2022 року.

Оскільки, протягом встановленого строку ОСОБА_1 не надав документа про припинення громадянства Російської Федерації, або ж декларацію про наявність незалежних від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства, на підставі ст. 21 Закону України «Про громадянство України», згідно якої рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула

громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону та не виконала зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), 16.04.2024 УДМС у Запорізькій області прийнято рішення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України, громадянину Російської Федерації

ОСОБА_1 .

Листом від 17.04.2024 року позивача ОСОБА_1 було повідомлено про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України та роз`яснено , що відповідно до ч.17 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» особи, стосовно яких прийнято рішення про припинення громадянства України або стосовно яких скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України, зобов`язані виїхати з України або звернутися із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну протягом 30 днів з дня прийняття такого рішення.

Про скасування рішення ОСОБА_1 дізнався 19.04.2024 року. Зазначене рішення є чинним, позивачем оскаржене не було.

У наданий строк ОСОБА_1 звертався з заявою до Хортицького відділу УДМС у Запорізькій області 11 травня 2024 року, яка була розглянута та за якою начальником відділу ОСОБА_5 17 травня 2024 року була надана письмова відповідь відповідь, в якій зазначено, що для оформлення документів про продовження строку перебування на території України згідно норм Порядку «Про продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012р. № 150 ( в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.2023р.№ 979) заява про продовження строку перебування на території України за формою згідно з додатком 1 подається особисто повнолітнім дієздатним іноземцем територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС за місцем перебування іноземця або особи без громадянства не пізніше ніж за три робочих дні до закінчення встановленого строку перебування на території України та роз`яснено необхідність подання документів, що підтверджують наявність підстав для подальшого перебування на території України; а саме: дійсний паспортний документ іноземця, паспорт (паспортний документ) приймаючої сторони (фізичної особи) або представника приймаючої сторони (юридичної особи); документи, що підтверджують наявність достатнього фінансового |забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони; документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ і звільнення від його сплати, які підлягають легалізації в установленому порядку, з перекладом на державну мову, засвідченим нотаріально. Також позивачеві роз`яснено, що у разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС із використанням кваліфікованого електронного підпису та із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС формує заяву (в тому числі фіксацію біометричних даних іноземця або особи без громадянства), реєстрація заяви здійснюється з застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС під час її формування.

Оскільки зазначена заява не відповідала Порядку «Про продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» працівником Хортицького відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області було відмовлено позивачеві у прийняття такої заяви.

Зазначені дії щодо відмови у прийняті заяви позивачем оскаржені не були.

05.07.2024 працівниками Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області був виявлений та доставлений до Хортицького відділу у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , для встановлення законності перебування на території України.

05.07.2024 року заступником начальника Хортицького відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, ОСОБА_6 у відношенні ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне порушення протокол про те, що 05.07.2024р. о 13:00 за адресою: м. Запоріжжя по вул. Лахтінська співробітниками ВП № 5 ЗРУТІ ГУНП в Запорізькій області, був виявлений та запрошений до територіального підрозділу міграційної служби громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушує законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та перевищує встановлений строк перебування в Україні більш як на 30 днів, та з 17.05.2024 проживає на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, після скасування рішення про оформлення набуття громадянства України. Місце скоєння правопорушення: м. Запоріжжя за що передбачена відповідальність відповідно до частини 02 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

За змістом протоколу ОСОБА_1 надав письмові пояснення щодо визнання своєї провини, зауваживши, що послуг захисника, перекладача не потребує, зауважень до змісту протоколу немає.

5.07.2024 року начальником Хортицького відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Рихловим Є.І. винесено постанову про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення ПН МЗП № 0028883, за змістом якої 05 липня 2024 р. о 13:00 за адресою: АДРЕСА_4 , був виявлений та запрошений до територіального підрозділу міграційної служби громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушує законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та перевищує встановлений строк перебування в Україні більш як на 30 днів, та з 17.05.2024 проживає на території України без документів па право проживання (перебування) а Україні, після скасування рішення про оформлення набуття громадянства України; встановлено факт вчинення адміністративного правопорушення ч.1,3 ст.3, ч. 17 ст.4, ст.9 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5100 грн.

Також 05.07.2024 року заступником начальника Хортицького відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Бабаченком В.С. ухвалено рішення № 016059 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відносно ОСОБА_1 , що затверджено начальником Хортицького відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Рихловим Є.І.

Змістом оспорюваного рішення встановлено, що 05.07.2024 під час проведення цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері під умовною назвою «Мігрант» співробітниками відділу поліції № 5 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області біля будинку №15 по вул. Лахтинській в м. Запоріжжі, було виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, а саме не виїхав з території України протягом 30 днів з дня прийняття рішення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України від 16.04.2024. Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 до Хортицького відділу у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області, на момент прийняття рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну не звертався. Дозволений строк перебування на території України у громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , закінчився 16.05.2024. З 17,05.2024 громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 перебуває на території України незаконно, ухиляється від виїзду з України до країни походження або третьої країни після закінчення встановленого терміну перебування в Україні. 05.07.2024 начальником Хортицького відділу у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області Євгеном Рихловим, винесено постанову про накладання адміністративного стягнення у вигляді штрафу розміром 5100 грн., на момент прийняття рішення не сплачений. ОСОБА_1 не має жодної з обставин, на підставі яких, відповідно до ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» він не може бути повернутий за межі України.

Не погоджуючись з постановою про притягнення до відповідальності та ухваленим рішенням про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав.

Отже, спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу положень ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 90 КАС України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, продовження строку їх перебування на території України регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI.

Вказаним законом передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 9 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до частини 17 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», особи, стосовно яких прийнято рішення про припинення громадянства України або стосовно яких скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України, зобов`язані виїхати з України або звернутися із заявою про надання дозволу на імміграцію протягом 30 днів з дня прийняття такого рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, за винятком звернення цієї особи із заявою про надання дозволу на імміграцію, вона підлягає видворенню в установленому законодавством порядку. Іноземці та особи без громадянства, які протягом 30 днів з дня прийняття рішення про припинення громадянства України чи скасування рішення про оформлення набуття громадянства України звернулися із заявою про надання дозволу на імміграцію, вважаються такими, які тимчасово на законних підставах перебувають на території України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12 вересня 2023 р. № 979) затверджений Порядок продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, який визначає процедуру продовження строку перебування та тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства на території України або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

За змістом норм Порядку іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи у разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено законодавством та міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Згідно п.5,6 зазначеного Порядку заява про продовження строку перебування на території України за формою згідно з додатком 1 (далі - заява) подається особисто повнолітнім дієздатним іноземцем або особою без громадянства чи законним представником повнолітньої недієздатної особи та приймаючою стороною територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС за місцем перебування іноземця або особи без громадянства не пізніше ніж за три робочих дні до закінчення встановленого строку перебування на території України. У разі подання іноземцем або особою без громадянства заяви із порушенням строків, встановлених абзацом першим цього пункту, але до закінчення встановленого строку перебування на території України, до заяви додаються документи, що підтверджують наявність підстав, що унеможливлюють їх виїзд з території України. У разі порушення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування на території України заява приймається після притягнення іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони до адміністративної відповідальності.

Для продовження строку перебування в Україні разом із заявою подаються такі документи:

1) документи, що підтверджують наявність підстав для подальшого перебування на території України;

2) дійсний паспортний документ іноземця (або паспортні документи - у разі, коли іноземець має одночасно громадянство (підданство) кількох держав (множинне громадянство) або документ, що посвідчує особу без громадянства;

3) паспорт (паспортний документ) приймаючої сторони (фізичної особи) або представника приймаючої сторони (юридичної особи);

4) документи, що підтверджують наявність достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони;

5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Видані компетентними органами іноземної держави документи, що подаються для продовження строку перебування, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Такі документи подаються з перекладом на державну мову, засвідченим нотаріально.

Іноземець або особа без громадянства під час подання документів для продовження строку перебування пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС оригінали документів, зазначених у підпунктах 1-5 цього пункту.

Згідно п.7 Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони перевіряє повноту поданих документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для продовження строку перебування, наявність візи, відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві.

У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС інформує іноземця або особу без громадянства та приймаючу сторону про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони відмова надається у письмовій формі.

У разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС із використанням кваліфікованого електронного підпису та із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС формує заяву (в тому числі фіксацію біометричних даних іноземця або особи без громадянства). Реєстрація заяви здійснюється із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС під час її формування.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України № 3773-VI », іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина 5 статті 26 Закону).

Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв (частина 6 статті 26 Закону).

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150 (далі - Інструкція №353/271/150).

Згідно п. 4 Інструкції №353/271/150 іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України (п. 5 Інструкції №353/271/150).

Згідно з приписами частини 3 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Пункту 14 статті 1 Закону №3773- VI, визначає що нелегальний мігрант іноземець або особа без громадянства, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства 23.04.2012 № 353/271/150, терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно- правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України № 3773-VI , що також відображено й у п. 8 Інструкції №353/271/150, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Суд вважає встановленим і зазначене не оспорюється позивачем, що після скасування 16.04.2024 року рішення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України, останній мав право законно перебувати на території України до 17 травня 2024 року та протягом наданого часу за власним волевиявленням продовжити свій строк законного перебування. Натомість, матеріали справи не містять доказів щодо звернення позивача до відповідача із належно оформленою заявою про продовження строку перебування на території України, а саме не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення строку її перебування в Україні, тобто до 13 травня 2024 року. Позивач сам у судовому засіданні пояснював, що у зазначений час не міг надати належний переклад його паспорту. Зазначені обставини підтвердили і допитані свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Звернення позивача з письмовою заявою 11 травня 2024 року, у прийнятті якої працівником міграційної служби було відмовлено у зв`язку з поданням документів не в повному обсязі, про що також було письмово проінформовано позивача, суперечить вимогам Порядку для продовження строку перебування в Україні та на глибоке переконання суду не є підставою для скасування оспорюваних рішень суб`єкта владних повноважень. У встановленому законом порядку позивачем не були оскарженні дії щодо відмови у прийнятті такої заяви. Вказані обставини справи свідчать що позивач не реалізував своє право на продовження строку тимчасового перебування на території України, не вжив усіх необхідних заходів щодо продовження строку його перебування на території України, перевищив дозволений термін перебування на території України, чим порушив вимоги міграційного законодавства за що був законно притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.203 ч.2 КУпАП. Оскаржувана постанова містить усі необхідні реквізити, зміст постанови відповідає вимогам ст.283 КУпАП, стягнення накладено у межах санкції ч.2 ст.203 КУпАП. Жодного доказу на спростування своєї провини за встановлених постановою обставин, суду не надано.

Також позивачем не надано доказів на підтвердження того, що на території РФ існує реальна загроза здоров`ю, свободі пересування та волі позивача, як на цьому він наголошує, згідно наданих позивачем консультативних висновків кардіолога вбачаються рекомендації виключно щодо медикаментозного лікування. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у позивача відсутні.

Відповідно до абзацу 1 Постанови Верховної ради України від 21.04.2015 року № 337-VIII «Про відсіч збройної агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», збройна агресія розпочалась 20 лютого 2014 року. Позивач переїхав до України в 2021 році. Даний факт свідчить, що впродовж сими років агресії з боку РФ, він не був особою якій загрожує будь-яка небезпека чи інші обставини, через його погляди та переконання.

Сама по собі позиція позивача щодо не підтримання країни-агресора не свідчить про наявність загрози його життю чи здоров`ю, оскільки доказів, що можуть свідчити про переслідування в країні походження, ним суду не надано. Крім того позивач вправі виїхати до будь-якої третьої країни за власним вибором, а не лише до Російської Федерації.

Отже, оскільки позивач ОСОБА_1 після закінчення визначеного йому терміну перебування втратив підстави для подальшого перебування та ухиляється від виїзду з України, рішення відповідача від 05.07.2024 про примусове повернення до країни походження та постанова притягнення його до адміністративної відповідальності є правомірними, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 4, 9, 15, 23, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 2, 5, 6-11, 13-15, 72-79, 90, 139, 241-246, 268-271, 288 Кодексу адміністративного судочинства України, суд - У Х В А Л И В:

В задоволенні позову позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Хортицького відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області (69076, м.Запоріжжя, вул.Сорочипська 26 Б, , код підрозділу 2315) про визнання протиправним і скасування рішення та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а в разі його оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Повний текст виготовлений 12 вересня 2024 року, копію рішення надіслати учасникам провадження.

Суддя: Салтан Л.Г.