Справа № 520/8307/24
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2024-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Волошин Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 р. Справа № 520/8307/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради, ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.06.2024, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/8307/24

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради (далі відповідач, управління) в якому просив суд:

- стягнути з Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради, в якості відшкодування шкоди у вигляді стягнення 3 % річних за кожен день прострочення платежу, грошову суму в розмірі 15 933,06 грн (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот тридцять три грн 06 коп);

- стягнути з Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради, в якості відшкодування моральної шкоди за неправомірну бездіяльність при виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування згідно заяви ОСОБА_1 від 21.08.2019, грошову суму в розмірі 500 (п`ятсот) грн;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 інфляційних втрат із суми 619 грн за період з 27.10.2021 по 03.03.2024;

- визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради, що полягає в невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування відповідно до заяви ОСОБА_1 від 21.10.2021;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради здійснити ОСОБА_1 виплату грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки згідно заяви від 21.10.2021.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 у справі № 520/23758/21 було визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки та зобов`язано відповідача виплатити зазначену компенсацію, що відповідачем і було зроблено 04.03.2024 в розмірі 619,00 грн. 04.03.2024 позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату йому компенсації інфляційних втрат та виплаті 3 % річних за кожен день прострочення належної йому виплати. 12.03.2024 позивач отримав лист від 07.03.2024 з відмовою у виплаті інфляційних втрат та 3% річних за кожен день прострочення обов`язкової до виплати грошової компенсації, що позивач вважає протиправним. Окрім того, позивач зазначає, що 05.03.2024 він звернувся до відповідача з заявою про отримання компенсації замість санаторно-курортної путівки за 2021-2023 роки згідно його заяви від 21.10.2021. Листом від 07.03.2024 №317/0/872/24 відповідач із посиланням на п. 3 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" відмовив позивачу в зазначеній виплаті, що позивач вважає протиправним. Позивач вважає свої права порушеними, тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.06.2024 у справі № 520/8307/24 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради, що полягає в невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування відповідно до його заяви від 21.10.2021 за 2021-2022 роки.

Зобов`язано Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради здійснити ОСОБА_1 виплату грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування за 2021-2022 роки згідно його заяви від 21.10.2021.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог залишити без змін, а в іншій частині оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Щодо стягнення моральної шкоди зазначає, що систематичне порушення відповідачем права на отримання грошової компенсації свідчить про систематичне порушення чинного законодавства, що в свою чергу не може не свідчити про заподіяння позивачу моральної шкоди.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати його в частині задоволених позовних вимог та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що згідно листа Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації від 28.09.2023 № 01-22/04/8822 кошторисні призначення за напрямком «забезпечення санаторно- курортними путівками осіб з інвалідністю, путівками без лікування для громадян, що супроводжують осіб з інвалідністю I групи (за винятком осіб з інвалідністю з наслідками травм і захворюваннями хребта та спинного мозку), виплата грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки деяким категоріям громадян та вартості самостійного санаторно-курортного лікування деяким категоріям осіб з інвалідністю та оплату проїзду для громадян, що супроводжують осіб з інвалідністю з наслідками травм і захворюваннями хребта та спинного мозку» не затверджувались. Фінансування за даним напрямком до Харківської області не надходило. Вищезазначені кошторисні призначення та фінансування відсутні з 2023 року.

Сторони по справі правом подання відзиву на апеляційні скарги не скористались.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 25.05.2006 (а.с. 5).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2023 у справі №520/23758/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 у справі №520/23758/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2023 по справі № 520/23758/21 скасовано. Прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки згідно заяви від 21.08.2019. Зобов`язано Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради здійснити ОСОБА_1 виплату грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки згідно заяви від 21.08.2019.

На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 по справі № 520/23758/21 відповідачем 04.03.2024 на картковий рахунок ОСОБА_1 було перераховано грошову компенсацію замість санаторно-курортної путівки в розмірі 619,00 грн, що не заперечується сторонами.

Позивач 04.03.2024 звернувся до відповідача із заявою про виплату йому інфляційних втрат та 3% річних за кожен день прострочення виплати, у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем передбаченого чинним законодавством обов`язку з виплати позивачу грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки. (а.с. 7)

Відповідач листом від 07.03.2024 № 313/0/872-24 фактично відмовив позивачу у виплаті інфляційних втрат та 3% річних за кожен день прострочення виплати, зазначивши, що відповідачем було виконано постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 №520/23758/21, шляхом перерахування на картковий рахунок позивача 04.03.2024 грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки в розмірі 619,00 грн. (а.с. 9-10)

Також, позивач 21.10.2021 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради із заявою про виплату йому у 2023 році замість путівки на санаторно-курортне лікування грошової компенсації як особі з інвалідністю внаслідок війни 2 групи в розмірі середньої вартості путівки. У заяві позивач зазначив, що довідка про неотримання позивачем путівки в 2021-2023 роках буде надана ним до Управління в жовтні 2023 року. (а.с. 6)

У подальшому, позивач 05.03.2024 подав до відповідача заяву, в якій зазначив, що у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 у справі № 520/23758/21 зазначено, що судом встановлено факт того, що протягом 2017-2023 років та станом на 21.02.2024 позивач не перебував на обліку в ДУ "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області". Таким чином, довідки про неотримання позивачем путівок у 2021-2023 роках від вищевказаного територіального медичного об`єднання для отримання грошової компенсації не потрібні. Просив здійснити виплату йому грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки згідно його заяви від 21.10.2021. (а.с. 8).

Відповідач листом від 07.03.2024 № 317/0/872-24 повідомив позивача, що відповідно пункту 3 "Прикінцевих положень" Закону України "Про державний бюджет України на 2023 рік" та Закону України на 2024 рік" зупинено дію пункту 3 частини 1 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а саме щодо надання грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування на 2023-2024 роки по категорії заявників-особам з інвалідністю внаслідок війни, тому в Управління відсутні підстави для виплати позивачу такої компенсації. (а.с. 11).

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування відповідно до заяви ОСОБА_1 від 21.10.2021 та щодо ненарахування інфляційних втрат та 3 % річних за кожен день прострочення виплати, передбаченої за неналежне виконання зобов`язання за рішенням суду від 27.02.2024 у справі № 520/23758/21, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання грошової компенсації від відповідача замість санаторно-курортної путівки за 2021-2022 роки, тобто за два роки після звернення з відповідною заявою.

Таким чином, обираючи належний та ефективний спосіб захисту прав позивача, суд першої інстанції вважав за необхідне визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради, що полягає в невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування відповідно до його заяви від 21.10.2021 за 2021-2022 роки та зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради здійснити ОСОБА_1 виплату грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування за 2021-2022 роки згідно його заяви від 21.10.2021.

Відмовляючи в частині позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Також, суд першої інстанції вказав, що в даному випадку підстави для стягнення на користь позивача суми 3% річних та втрат від інфляції - відсутні.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача, в якості відшкодування шкоди у вигляді стягнення 3% річних за кожен день прострочення платежу, грошової суми в розмірі 15 933,06 грн та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу інфляційних втрат із суми 619 грн за період з 27.10.2021 по 03.03.2024, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 11, частини першої статті 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

За частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати від боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статей 524, 533 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (див. постанови Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц) зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2023 року у справі №420/2411/19 сформувала правий висновок, відповідно до якого, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України.

При цьому, інфляційні втрати та три відсотки річних за прострочення виконання судового рішення можуть бути заявлені до стягнення з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI) включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Разом з тим, у справі що розглядається, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року у справі №520/23758/21 не було визначено грошового зобов`язання Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради перед позивачем. Виконавчий лист на стягнення конкретних грошових сум з відповідача на користь ОСОБА_1 , не видався. Натомість, рішення суду містить зобов`язальний характер.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстави для стягнення на користь позивача суми 3% річних та втрат від інфляції - відсутні. Так, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди за неправомірну бездіяльність при виплаті позивачу грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування згідно заяви позивача від 21.08.2019, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України) (п. 57).

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Отже, зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача, що полягає в невиплаті позивачу грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування відповідно до заяви ОСОБА_1 від 21.10.2021 та зобов`язання відповідача здійснити позивачу виплату грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки згідно заяви від 21.10.2021, колегія суддів зазначає наступне.

Спірним у даній частині позовних вимог є питання щодо права позивача на виплату йому грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки згідно заяви від 21.10.2021.

Судовим розглядом встановлено, що позивач 21.10.2021 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради із заявою про виплату йому у 2023 році замість путівки на санаторно-курортне лікування грошової компенсації як особі з інвалідністю внаслідок війни 2 групи в розмірі середньої вартості путівки. У заяві позивач зазначив, що довідка про неотримання позивачем путівки в 2021-2023 роках буде надана ним до Управління в жовтні 2023 року (а.с. 6).

Тобто, фактично позивач мав намір отримати грошову компенсацію замість путівки на санаторно-курортне лікування за 2021-2023 роки.

У подальшому, позивач 05.03.2024 подав до відповідача заяву, в якій зазначив, що у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 у справі № 520/23758/21 зазначено, що судом встановлено факт того, що протягом 2017-2023 років та станом на 21.02.2024 позивач не перебував на обліку в ДУ "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області". Таким чином, довідки про неотримання позивачем путівок у 2021-2023 роках від вищевказаного територіального медичного об`єднання для отримання грошової компенсації не потрібні. Просив здійснити виплату йому грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки згідно його заяви від 21.10.2021. (а.с. 8).

Відповідач листом від 07.03.2024 № 317/0/872-24 повідомив позивача, що відповідно пункту 3 "Прикінцевих положень" Закону України "Про державний бюджет України на 2023 рік" та Закону України на 2024 рік" зупинено дію пункту 3 частини 1 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а саме щодо надання грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування на 2023-2024 роки по категорії заявників-особам з інвалідністю внаслідок війни, тому в Управління відсутні підстави для виплати позивачу такої компенсації. (а.с. 11).

З цього приводу колегія суддів зазначає, що спірне питання регулюється Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII).

Згідно ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII інвалідам війни та прирівняним до них особам надаються пільги, серед яких безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад.

Порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Особи з інвалідністю внаслідок війни забезпечуються путівками відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах охорони здоров`я, соціального захисту населення, захисту державного кордону, та іншими органами за місцем перебування особи з інвалідністю на обліку або за місцем її роботи.

За бажанням осіб з інвалідністю замість путівки на санаторно-курортне лікування вони можуть один раз на два роки одержувати грошову компенсацію: особи з інвалідністю внаслідок війни I - II груп - у розмірі середньої вартості путівки, особи з інвалідністю внаслідок війни III групи - у розмірі 75 процентів середньої вартості путівки. Грошова компенсація надається незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Порядок виплати грошової компенсації замість санаторно-курортно-курортної путівки затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2004 №785 "Про порядок виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян" (далі - Порядок №785).

Згідно п.2 Порядку №785, грошова компенсація виплачується особам з інвалідністю внаслідок війни та особам з інвалідністю, зазначеним у статті 62 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", за місцем їх обліку один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням, якщо ці особи протягом двох років не одержували безоплатних санаторно-курортних путівок, незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Підставою для виплати грошової компенсації є такі документи: заява про виплату грошової компенсації; посвідчення особи, що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 2 цього Порядку; облікові дані про одержання путівок та грошової компенсації.

Згідно з п.6 Порядку №785 грошова компенсація виплачується особам через два роки після звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації, якщо вони протягом цього періоду не одержували безоплатної санаторно-курортної путівки.

Для осіб, які не перебувають на обліку для санаторно-курортного лікування, вперше грошова компенсація виплачується у разі звернення із заявою через два роки після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Право на компенсацію вартості самостійного санаторно-курортного лікування настає з дня звернення із заявою про її виплату один раз на два роки (з урахуванням року проходження самостійного санаторно-курортного лікування).

З наведених норм можна зробити висновок, що особа з інвалідністю набуває права на отримання грошової компенсації лише через два роки після звернення з відповідною заявою для виділення путівки, або з заявою про виплату грошової компенсації, якщо вони протягом цього періоду не одержували безоплатної санаторно-курортної путівки.

При цьому зазначений висновок був також застосований Верховним Судом у постанові від 17.06.2021 у справі № 308/11958/18.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не заперечується сам факт перебування позивача у спірний період на обліку на отримання санаторно-курортної путівки. Облікових даних про отримання позивачем путівки або компенсації замість санаторно-курортної путівки за 2021-2022 роки відповідачем до суду не подано.

Відповідно до частини 1 статті 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Враховуючи вищезазначені норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на отримання грошової компенсації від відповідача замість санаторно-курортної путівки за 2021-2022 роки, тобто за два роки після звернення з відповідною заявою.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність визнання протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради, що полягає в невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування відповідно до його заяви від 21.10.2021 за 2021-2022 роки та зобов`язання Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради здійснити ОСОБА_1 виплату грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування за 2021-2022 роки згідно його заяви від 21.10.2021.

Колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга позивача не містить доводів щодо незгоди з частиною позовних вимог щодо здійснення на підставі звернення позивача виплати грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування за 2023 рік, в задоволенні якої було відмовлено, отже, з урахуванням ст. 308 КАС України судом апеляційної не переглядається.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.06.2024 по справі № 520/8307/24 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог як позивача так і відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.06.2024 по справі № 520/8307/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.С. Чалий З.Г. Подобайло