Справа № 420/16886/24
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2024-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Білостоцький О.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 в термін до 13.04.2024 року та неприйняття рішення з цього питання;

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у звільненні військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби, шляхом «повернення рапорту без реалізації, через відсутність підстав для звільнення», що оформлено листом від 16.05.2024 року №1604/2202;

- визнати наявність у солдата ОСОБА_1 права на звільнення з підстав, передбачених абз. 4 п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його батьком ОСОБА_2 та матір`ю ОСОБА_3 , які за висновками лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт солдата ОСОБА_1 від 13.03.2024 року про звільнення з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов?язок і військову службу" за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його батьком ОСОБА_2 та матір?ю ОСОБА_3 , які за висновками лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , замість скасованого рішення про відмову у звільнені, прийняти рішення про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своїм батьком ОСОБА_2 та матір`ю ОСОБА_3 , які за висновками лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходить військову службу у Військової частини НОМЕР_2 . Посилаючись на те, що його батько - ОСОБА_2 , та матір - ОСОБА_3 за висновками лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду, то 13.03.2024 року позивач звернувся із рапортом та переліком відповідних документів до Військової частини НОМЕР_2 щодо його звільнення на підставі абз.4 п.п. г) п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Водночас, 16.05.2024 року на адресу Військової частини НОМЕР_2 був надісланий лист від Військової частини НОМЕР_1 щодо необхідності доопрацювання матеріалів до подання на звільнення з лав ЗСУ солдата ОСОБА_1 через відсутність підстав для його звільнення.

Не погоджуючись із вищезазначеною відмовою Військової частини НОМЕР_1 , позивач був вимушений звернутися до суду задля захисту своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою суду від 19.06.2024 року по справі №420/16886/24 було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ч. 5 ст. 262 КАС України.

Військовою частиною НОМЕР_1 адміністративний позов позивача з додатками, а також ухвалу Одеського окружного адміністративного суду про відкриття провадження у справі було отримано 19.06.2024 року, що підтверджується матеріалами адміністративної справи.

У визначений КАС України п`ятнадцятиденний строк відзив на адміністративний позов відповідачем наданий не був, будь-яких клопотань щодо продовження строку для подання відзиву відповідачем не заявлено, будь-яких пояснень щодо неможливості надання відзиву у строк, встановлений судом, не надано.

При цьому в ухвалі про відкриття провадження у справі Військовій частині НОМЕР_1 судом було роз`яснено, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову, а також про можливість вирішення судом справи за наявними матеріалами відповідно до положень ч. 6 ст. 162 КАС України.

Відповідно до статті 64 Конституції України, навіть в умовах воєнного та надзвичайного стану не може обмежуватися право особи на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно частини 2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Рішення у справі ухвалено в строки, визначені Кодексом адміністративного судочинства України, з урахуванням перебування головуючого у справі у відпустці.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

Солдат ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 01.11.2023 року №314.

Матір`ю позивача є ОСОБА_3 , та батьком позивача є ОСОБА_2 , що за час розгляду справи відповідачем не заперечувалось.

Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №Б1-48584-ф/о від 05.03.2024 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої на ім`я ОСОБА_3 , вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані/задекларовані такі особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно висновку №3 від 13.12.2023 року про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, виданого комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Одеської міської ради» у формі первинної облікової документації №080-2/о, ОСОБА_2 рекомендовано соціальні послуги: отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. У висновку також зазначено, що він надається для одержання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.

Також в матеріалах справи наявна виписка з рішення ВКК №3 від 13.12.2023 року, видана комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Одеської міської ради», в якій зазначено про те, що ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду.

Згідно висновку №3 від 27.12.2023 року про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, виданого комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Одеської міської ради» у формі первинної облікової документації №080-2/о, ОСОБА_3 рекомендовано соціальні послуги: отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. У висновку також зазначено, що він надається для одержання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.

Крім того, згідно наявного в матеріалах справи акту проведення обстеження сім`ї №76 від 02.02.2024 року, оформленого представником Управлінням соціального захисту населення Приморського району м. Одеси, встановлено, що позивачем надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі ОСОБА_2 .

Враховуючи вищевказані обставини, позивачем до командування Військової частини НОМЕР_2 13.03.2024 року було подано рапорт щодо звільнення позивача з військової служби на підставі абз. 4 п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його батьком - ОСОБА_2 та матір`ю - ОСОБА_3 .

До вищевказаного рапорту були долучені нотаріально засвідчені документи, а саме: копія паспорту громадянина України ОСОБА_2 , копія картки платника податків ОСОБА_2 , висновок ЛКК щодо ОСОБА_2 , виписка з рішення з ЛКК щодо ОСОБА_2 , копія паспорту громадянки України ОСОБА_3 , копія картки платника податків ОСОБА_3 , висновок ЛКК щодо ОСОБА_3 , копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 , копія довідки про зареєстрованих у жилому приміщенні осіб, копія паспорта громадянина України ОСОБА_1 , копія картки платника податків ОСОБА_1 .

На підставі вищезазначеного рапорту ТВО командира Військової частини НОМЕР_2 на адресу відповідача було направлено Подання №1/8/719 від 23.03.2024 року про звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьками, що підтверджується відповідними медичними висновками лікарсько-консультативної комісії.

В зазначеному поданні ТВО командира Військової частини НОМЕР_2 клопотав про звільнення з військової служби у запас солдата ОСОБА_1 з вищенаведених підстав.

В матеріалах справи міститься витяг з протоколу №8 засідання комісії для розгляду питань звільнення військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 з лав Збройних Сил України, датований 09.04.2024 року, в якому, зокрема, розглядались кандидати на звільнення, та відносно позивача було запропоновано залишити документи без розгляду на час проведення службової перевірки правомірності підстав для звільнення з військової служби.

16.05.2024 року на адресу Військової частини НОМЕР_2 був надісланий лист від Військової частини НОМЕР_1 щодо необхідності доопрацювання матеріалів до подання на звільнення з лав ЗСУ солдата ОСОБА_1 через відсутність підстав для його звільнення.

25.05.2024 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшла відповідь на адвокатський запит сторони позивача, в якій було зазначено, що командиром військової частини НОМЕР_1 не приймались рішення щодо проведення службової перевірки правомірності підстав для звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби у порядку наказу МОУ від 21.11.2017 року №608. В контексті пропозиції комісії щодо залишення документів стосовно солдата ОСОБА_1 , йдеться мова про проведення звичайної перевірки правомірності підстав для звільнення. Порушень приписів пункту 3.11.6 наказу Головнокомандувача ЗСУ від 31.01.2024 року №40 посадовими особами військової частини НОМЕР_3 при розгляді (а не виконанні, як помилково вказано у запиті) рапорту ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби не встановлено.

Не погодившись із вищевказаною відмовою у звільненні, позивач звернувся до суду з позовом в адміністративній справі №420/16886/24.

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Дослідивши адміністративний позов та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

За ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 з 5:30 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан, який продовжувався в подальшому та діє до цього часу.

Також Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регулюються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII (далі Закон України №3543-XII).

Згідно ст. 1 Закону України №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби закріплено в Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ч. ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч.5 ст.1 Закону №2232-XII).

Судом встановлено, що спірним питанням в межах даної справи є можливість звільнення військовослужбовця за сімейними обставинами - у зв?язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його батьками.

Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, у період дії воєнного стану, визначені п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII.

Згідно пп. г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Відповідно до абз.6 постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 року №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Судом під час розгляду справи встановлено, що предметом спірних правовідносин у справі є відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби, яка була сформована у вигляді супровідного листа від 16.05.2024 року №1604/2202 без зазначення конкретних підстав для такої відмови.

Наказом Головнокомандувача ЗСУ України від 30.01.2024 року №40 було затверджено Інструкцію з діловодства в Збройних силах України (далі Інструкція), яка встановлює загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними в паперовій та електронній формі в Апараті Головнокомандувача Збройних Сил України, Генеральному штабі Збройних Сил України, командуваннях видів, родів військ (сил) Збройних Сил України, органах військового управління, штабах угруповань військ (сил), військових частинах (установах) Збройних Сил України (далі військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням.

Згідно п.3.11.6 Інструкції документи, в яких строк виконання не зазначено, які не є документами інформаційного характеру або не містять контрольних завдань, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 днів з моменту реєстрації документа в Міністерстві оборони України, в органі військового управління, військовій частині (установі), структурному підрозділі, до яких надійшов документ.

З цього приводу суд зазначає, що рапорт позивача про звільнення від 13.03.2024 року був надісланий відповідачу разом із Поданням Військової частини НОМЕР_2 від 23.03.2024 року №1/8/719 та розглянутий комісією Військової частини НОМЕР_1 09.04.2024 року, тобто в строк, встановлений у п.3.11.6 Інструкції, що є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги позивача про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 в термін до 13.04.2024 року.

Разом з тим, як було встановлено судом з протоколу №8 засідання комісії для розгляду питань звільнення військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 з лав Збройних Сил України від 09.04.2024 року, на вказаному засіданні комісії розглядались кандидати на звільнення з військової служби, зокрема, солдат ОСОБА_1 , поданий до звільнення з військової служби за підпунктом г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XIІ.

Комісією Військової частини НОМЕР_1 відносно позивача було запропоновано залишити документи без розгляду на час проведення службової перевірки правомірності підстав для звільнення з військової служби. У той же час, 16.05.2024 року на адресу Військової частини НОМЕР_2 був надісланий оскаржуваний лист від Військової частини НОМЕР_1 щодо необхідності доопрацювання матеріалів до подання на звільнення з лав ЗСУ позивача через відсутність підстав для його звільнення.

При цьому будь-яких доказів проведення такої перевірки на підставі протоколу №8 від 09.04.2024 року засідання комісії для розгляду питань звільнення військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 з лав Збройних Сил України, відповідачем до суду не надано.

Крім того відсутність факту проведення такої перевірки вбачається із змісту листа Військової частини НОМЕР_1 на адресу Військової частини НОМЕР_2 про повернення подання на звільнення позивача з військової служби. Крім того, у листі чітко не було зазначено, що саме необхідно доопрацювати позивачу у наданому пакеті документів (матеріали на звільнення позивача з військової служби на 26 аркушах). За таких умов суд доходить висновку, що Військовою частиною НОМЕР_1 не було надано доказів проведення перевірки правомірності та обґрунтованості підстав для звільнення позивача з військової служби, тобто розгляду його рапорту та подання Військової частини НОМЕР_2 по суті.

Суд при вирішенні справи виходить із того, що рішення військової частини щодо розгляду рапорту військовослужбовця по суті викладеного в ньому питання про звільнення є актом індивідуальної дії.

На думку суду правовий акт індивідуальної дії - це виданий суб`єктом владних повноважень документ, прийнятий із метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, який не містить загальнообов`язкових правил поведінки та стосується прав і обов`язків лише чітко визначеного суб`єкта (суб`єктів), якому (яким) він адресований.

Головною рисою такого акту є його конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових обов`язків, обумовлених цими актами; при цьому за умов відповідності такого акту нормам чинного законодавства.

Натомість, оскаржуване рішення військової частини, що оформлене у вигляді супровідного листа, не відповідає критеріям чіткості та зрозумілості акту індивідуальної дії, та породжує його неоднозначне трактування, що в свою чергу впливає на можливість реалізації права або обов`язків особи при виконанні юридичного волевиявлення суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 23.10.2018 у справі №822/1817/18, від 21.05.2019 у справі №0940/1240/18, від 02.07.2019 у справі №140/2160/18.

Зазначений висновок суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), рішення якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року є джерелом права.

У рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року; «Тошкуце та інші проти Румунії», заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

На підставі вищезазначеного суд доходить висновку, що рішення Військової частини НОМЕР_1 про відмову у звільненні військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби, що оформлено листом від 16.05.2024 року, є необґрунтованими, невмотивованим, а тому протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт позивача від 13.03.2024 року про його звільнення з військової служби та прийняти рішення про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби, а також визнати наявність у солдата ОСОБА_1 права на звільнення з підстав, передбачених абз. 4 пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» суд зазначає наступне.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

З огляду на встановлені обставини у справі №420/16886/23 та положення чинного законодавства, суд вважає необхідним для належного захисту прав та інтересів позивача зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 13.03.2024 року про його звільнення з військової служби з підстав, передбачених абз. 4 п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його батьком ОСОБА_2 та матір`ю ОСОБА_3 , які за висновками лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду, та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.

У задоволенні іншої частини позовних вимог зобов`язального характеру слід відмовити з наведених вище підстав.

При цьому при вирішенні адміністративної справи №420/16886/24 суд не надає оцінку наявності у позивача підстав, передбачених абз. 4 п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», для звільнення його з військової служби за сімейними обставинами, оскільки рапорт ОСОБА_1 від 13.03.2024 року про його звільнення з військової служби по суті викладених у них вимог відповідачем розглянутий не був, будь-якої оцінки наданих позивачем документів в якості підстав для звільнення не зроблено та відповідного рішення по суті порушених у рапорті питань Військовою частиною НОМЕР_1 не прийнято.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судового збору не здійснювати.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження невідоме) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 про відмову у звільненні військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби, що оформлено листом від 16.05.2024 року №1604/2202.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 13.03.2024 року про його звільнення з військової служби з підстав, передбачених абз. 4 п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його батьком ОСОБА_2 та матір`ю ОСОБА_3 , які за висновками лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду, та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.

В задоволенні іншої частини заявлених позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький