Справа № 300/6926/24
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2024-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про відмову у забезпеченні позову
"13" вересня 2024 р. справа № 300/6926/24
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Чуприна О.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву про забезпечення позову від 11.09.2024, що надійшла від представника заявника, зареєстрована в канцелярії суду 12.09.2024, до пред`явлення позову до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про заборону ІНФОРМАЦІЯ_2 вчиняти певні дії, -
ОСОБА_1 (надалі по тексту також заявник, ОСОБА_1 ), в інтересах якого діє адвокат Сліпенчук Наталія Андріївна (надалі по тексту також представник заявника), звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із заявою про забезпечення позову від 11.09.2024, зареєстрованою в канцелярії суду 12.09.2024, до пред`явлення позову до ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі по тексту також відповідач 1, ІНФОРМАЦІЯ_3 ) і ІНФОРМАЦІЯ_2 (надалі по тексту також відповідач 2, ІНФОРМАЦІЯ_4 ), в якій просить суд: заборонити ІНФОРМАЦІЯ_2 вчиняти дії щодо переміщення, призову/мобілізаційних заходів щодо ОСОБА_1 до навчального центру та/або військової частини, з метою проходження ним військової служби в Збройних Силах України до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі.
В обґрунтування необхідності застосування вищезазначених заходів забезпечення заявник звертає увагу суду на здійснені ним спроби подання заяв про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-ХІІ у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України, якою затверджено "Порядок проведення призову громадян на військову службу пі час мобілізації, на особливий період" від 16.05.2024 за №560 (надалі по тексту також Порядок №560).
Так, на момент звернення до суду із заявою про забезпечення позову, за доводами заявника, останньому не повідомлялись результати розгляду як заяви від 17.07.2024, так і від 28.08.2024, доведені до відома ІНФОРМАЦІЯ_5 засобами поштового зв`язку.
Зокрема, посилаючись на припису пункту 60 Порядку №560, за яким до ухвалення комісією рішення про надання або відмову у наданні відстрочки, військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, вказує про протиправний характер передмобілізаційних заходів, здійснених ІНФОРМАЦІЯ_6 (надалі по тексту також ІНФОРМАЦІЯ_4 ) стосовно ОСОБА_1 10.09.2024, котрі, за словами представника заявника, проведені унаслідок недодержання ІНФОРМАЦІЯ_3 процедури розгляду та надання відстрочки від призову під час мобілізації з приводу поданих останнім заяв.
Як стверджує представник заявника, необхідність збереження існуючого становища до розгляду справи по суті позовних вимог зумовлена потребою унеможливити настання наступних подій, а саме: "проведення мобілізації з суттєвими порушеннями процедури, за яких настануть незворотні наслідки перехід особи зі статусу "військовозобов`язаний" у статус "військовослужбовця", за якого реалізація законного права заявника у межах пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не буде відновлена у судовому порядку".
Суд зауважує, що будь-яких інших мотивованих і належних обґрунтувань, зазначення конкретних обставин, які зумовлюють необхідність вжиття заходів забезпечення позову, заява не містить.
Розглянувши подану заяву про забезпечення адміністративного позову від 03.09.2024, зареєстрованою в канцелярії суду 05.09.2024, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, дослідивши і оцінивши подані докази, в їх сукупності, суд виходить із наступних підстав та мотивів.
Відповідно до частини 1 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також КАС України, Кодекс), суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Частиною 2 статті 150 КАС України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Тобто, забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.
Згідно із частиною 4 статті 150 КАС України подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.
Статтею 150 КАС України визначено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
В розумінні наведеної норми закону, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має надати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наступних критеріїв: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги; ймовірності ускладнення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушення у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є у часниками даного судового процесу.
Аналіз змісту вказаних норм свідчить про те, що суд може забезпечити позов лише за наявності хоча б однієї з підстав: існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі та якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
В контексті вказаного слід також зазначити, що інститут забезпечення адміністративного позову дає можливість суду до прийняття рішення у справі вжити заходів щодо забезпечення позовних вимог, якщо існує небезпека неспівмірного заподіяння шкоди інтересам позивача, або якщо внаслідок невжиття цих заходів захист прав особи стане утрудненим або неможливим, в тому числі унеможливить у зв`язку з цим виконання рішення суду. Існування такої небезпеки повинно бути реальним і доведене належними доказами. Ухвала суду про забезпечення позову не може ґрунтуватись на припущеннях чи змодельованих позивачем ймовірних ситуаціях.
Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, заявник стверджує, що не забезпечення позову несе загрозу невиконання рішення суду, ухваленого за результатами розгляду адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не розгляду та надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та зобов`язання розглянути заяву про відстрочку від призову під час мобілізації від 28.08.2024 на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.
Отож, як на ключову обставину необхідності вжиття заходів забезпечення позову, заявник посилається на те, що у разі призову на військову службу незворотньо зміниться його правовий статус, опісля чого реалізація права на відстрочку не буде можливою, відтак вказане становить небезпеку заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі.
На виконання вимог частини 1 статті 77 Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частин 1, 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
До врахування суд бере також і те, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та домислах, оскільки таке рішення суперечитиме законодавчо визначеним принципам і завданням адміністративного судочинства.
За змістом пункту 6 Порядку №560, призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період включає:
оповіщення резервістів та військовозобов`язаних про виклик до районного (об`єднаного районного) територіального центру комплектування та соціальної підтримки чи його відділу, міського (районного у містах, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу СБУ або відповідного підрозділу розвідувальних органів України;
прибуття резервістів та військовозобов`язаних до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу СБУ або відповідного підрозділу розвідувальних органів, уточнення своїх персональних даних, внесення відповідних змін у військово-облікові документи та до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів;
проходження резервістами та військовозобов`язаними медичного огляду для визначення придатності до військової служби;
перевірку підстав щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення;
документальне оформлення призову на військову службу під час мобілізації;
відправлення призваних громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період до місць проходження військової служби.
Так, за доводами заявника, протягом часу очікування на рішення комісії про надання або відмову у наданні останньому відстрочки, ІНФОРМАЦІЯ_4 здійснено стосовно ОСОБА_1 передмобілізаційні заходи, котрі, за його словами, включали: "зупинення працівниками поліції", "встановлення факту перебування "у розшуку" згідно з даними Єдиного електронного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів "Оберіг", "[доставлення] до ІНФОРМАЦІЯ_7 для складення протоколу про адміністративне правопорушення", "[наполягання заявника] на врученні йому повістки до ІНФОРМАЦІЯ_5 ", "[заявник] відмовився від проходження військово-лікарської комісії".
Водночас, суд звертає увагу, що до матеріалів заяви про забезпечення позову не долучено жодних доказів на підтвердження тих обставин, що відповідач вживає заходів, спрямованих на мобілізацію позивача, як і не надано доказів на підтвердження факту того, що останній, на момент подання коментованої заяви до суду, буде призваний для проходження військової служби за мобілізацією.
Недостатніми для вжиття заходів забезпечення позову є ті доводи заявника, котрі сформульовані як можливість/ймовірність їх настання у майбутньому, тобто ґрунтуються тільки на припущеннях. Можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, адже суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому.
В контексті порушеного ОСОБА_1 питання, суд наголошує, що будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю саме об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.
За змістом абзацу 3 статті Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-ХІІ (надалі по тексту також Закон №3543-ХІІ), зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду; переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.
Відповідно до частини 3 статті 3 Закону №3543-ХІІ, зміст мобілізаційної підготовки, в тому числі, становить підготовка та накопичення військово-навчених людських ресурсів призовників, військовозобов`язаних та резервістів для комплектування посад, передбачених штатами воєнного часу.
Разом з тим, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі по тексту також Закон №2232-XII).
Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
За приписами частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-XII).
Згідно із частиною 6 статті 2 цього Закону №2232-XII, одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Як слідує з пункту 4 частини 1 статті 24 Закону №2232-ХІІ, початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Системний аналіз вищеописаного свідчить, що відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та звільнення з військової служби під час мобілізації, в розумінні чинного законодавства, є різними правовими поняттями, котрі ґрунтуються на положеннях різних інститутів військового права.
За колом осіб відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може бути реалізована виключно військовозобов`язаними, в той час, як звільнення з військової служби стосується військовослужбовців, тобто осіб, які проходять військову службу.
Отже, військовозобов`язані, які були призвані на військову службу під час мобілізації, в особливий період, набувають нового правового статусу військовослужбовців.
Варто відзначити, що за змістом заяви про забезпечення позову, представник позивача вказує також про наступні обставини: "[…] [ ОСОБА_1 ] безпідставно та протиправно утримували в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_7 близько дев`яти годин, після чого 10.09.2024 близько 21 год. відправили у напрямку міста Рівне".
Суд повторно звертає увагу, що матеріали заяви про забезпечення позову не містять доказів, які б давали обґрунтовані підстави вважати, що ІНФОРМАЦІЯ_4 як станом на 10.09.2024, так і станом на дату подання коментованої заяви про забезпечення позову, здійснювалося документальне оформлення призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 , а також відправлення такого до місць проходження військової служби.
Більше того, виходячи з суті звернення із застосуванням заходів забезпечення позову до суду, потреба в таких обумовлена потенційною зміною правового статусу з "військовозобов`язаного" на "військовослужбовця", з чим заявник пов`язує неможливість подальшого відновлення свого порушеного права, в той же час, на переконання суду, не знаходять свого документального підтвердження доводи позивача як з приводу вірогідності майбутнього набуття ОСОБА_1 статусу військовослужбовця, так і не спростовується можливість перебування останнього у такому правовому статусі на даний час, станом на момент вирішення судом питання про вжиття заходів забезпечення позову.
Як наслідок, відсутні підстави і для висновку про те, що невжиття заходів забезпечення зумовить незворотні зміни в правовому становищі заявника, оскільки не підтверджено достатню ймовірність існування, по-перше, обґрунтованого ризику, в зв`язку з яким і мали б вживатися заходи забезпечення позову, а, по-друге, той факт, що такі обставини уже не настали, що виключає необхідність застосування пропонованих заходів.
Відтак, зважаючи на не встановлення факту очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам ОСОБА_1 діями ІНФОРМАЦІЯ_7 , як і тієї обставини, що невжиття судом заходів забезпечення позову створить очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам заявника або ускладнить чи зробить неможливим виконання рішення суду за наслідками розгляду адміністративної справи, суд доходить висновку про необґрунтованість та передчасність заяви про забезпечення позову від 11.09.2024.
Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Запропоновані заявником доводи не свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він має намір звернутися.
Відтак, твердження та обставини заявника, визначені у заяві на обґрунтування необхідності вжиття забезпечувальних заходів, не містять достатнього доказового підґрунтя, що давало суду об`єктивні підстави вважати про незворотність настання озвучених наслідків.
Крім того, суд зазначає, що можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому.
Наведені позивачем обґрунтування не свідчать про існування обставин визначених частиною 2 статті 150 КАС України, як підстав для забезпечення позову, а саме не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу (частина 5 статті 154 КАС України).
В зв`язку із вищенаведеним, суд не віднаходить наявності обставин для застосування обраного ОСОБА_1 заходу забезпечення позову, а тому приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
Враховуючи наведене, керуючись частиною 2 статті 150, частиною 5 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -
П О С Т А Н О В И В:
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 11.09.2024 про забезпечення позову, зареєстрованої в канцелярії суду 12.09.2024 до подання позовної заяви до ІНФОРМАЦІЯ_1 і ІНФОРМАЦІЯ_2 , про заборону ІНФОРМАЦІЯ_2 вчиняти дії щодо переміщення, призову/мобілізаційних заходів у відношенні до ОСОБА_1 до навчального центру та/або військової частини, з метою проходження ним військової служби в Збройних Силах України до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, оскарженню не підлягає.

Заперечення на ухвалу, окремо від рішення суду, включаються до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Суддя Чуприна О.В.