Справа № 140/6003/24
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2024-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року ЛуцькСправа № 140/6003/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУ ПФУ у Волинській області) про визнання протиправним рішення, викладеного у листі від 20 лютого 2024 року №2588-1898/С-02/8-0300/24, щодо відмови у зарахуванні відповідно до статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» до страхового стажу у потрійному розмірі періоду перебування у засланні (5 років) та у проведенні розрахунку підвищення пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», - 50 процентів мінімальної пенсії за віком; зобов`язання зарахувати до страхового стажу у потрійному розмірі період перебування у засланні (5 років) та здійснити перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком як особі, що була реабілітована, з 26 січня 2023 року.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що рішенням Національної комісії з реабілітації від 26 січня 2023 року її було визнано реабілітованою особою. З огляду на те, що пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено підвищення пенсії репресованим особам, яких визнано реабілітованими, у розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком, а згідно зі статтею 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» стаж відбування покарання у засланні має обраховуватися у потрійному розмірі, вона звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про здійснення їй перерахунку пенсії. Однак відповідач листом від 20 лютого 2024 року відмовив у задоволенні заяви.

Позивач вважає таку відмову протиправною та просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 11 червня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідач, отримавши ухвалу про відкриття провадження (а.с.20), відзив на позов не подав.

Позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та з 01 серпня 1996 року отримує пенсію за віком, про що зазначено в листі відповідача від 20 лютого 2024 року №2588-1898/С-02/8-0300/24 (а.с.5-6).

Рішенням Національної комісії з реабілітації від 26 січня 2023 року ОСОБА_1 , 1941 року народження, визнано реабілітованою (а.с.8).

Згідно з посвідченням від 30 січня 2024 року №1 позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (а.с.11).

02 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про перерахунок відповідно до статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» раніше призначеної пенсійної виплати, просила зарахувати роки перебування у засланні в потрійному розмірі в стаж роботи при призначенні трудової пенсії (а.с.23).

Листом від 20 лютого 2024 року №2588-1898/С-02/8-0300/24 (а.с.5-6) ГУ ПФУ у Волинській області щодо перерахунку пенсії в частині зарахування в кратності періоду перебування в засланні повідомило, що у цей період позивач була малолітньою особою та не набула трудового стажу, тому підстави для зарахування стажу в потрійному розмірі відсутні. Також зауважено, що репресована особа - особа, яка зазначала репресій з мотивів та у формах, визначених Законом; ознакою здійснення репресій є факт обвинувачення або призначення покарання особі до 24 серпня 1991 року.

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Зміст нормативно-правових положень щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності через надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі Української PCP від 17 квітня 1991 року №962-ХІІ «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (далі - Закон №962-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №962-XII реабілітованими є, зокрема, особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Реабілітованими визнаються також громадян, засуджені за: антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року «Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року «Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР»; поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу України; порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.

Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.

Статтею 3 цього Закону установлено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.

За змістом цих положень законодавець до реабілітованих осіб відніс як громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій, так і примусово переселених осіб.

Законом України від 13 березня 2018 року №2325-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (далі - Закон №2325-VIII), який набрав чинності 05 травня 2018 року, змінено назву Закону №962-ХІІ на «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», викладено в новій редакції преамбулу та статті 1, 3, 6, а також визнано такою, що втратила чинність Постанову Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні».

Згідно зі статтею 1-1 Закону №962-XII (зі змінами, внесеними Законом №2325-VIII) у цьому законі терміни вживаються в такому значенні: репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

Статтею 3 Закону №962-XII обумовлено, що ознакою здійснення репресій є факт обвинувачення або призначення покарання особі до 24 серпня 1991 року.

Відповідно до статті 1-2 Закону №962-XII реабілітованими визнаються особи:

1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання;

2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів;

3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення;

4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину;

5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

За приписами статті 1-3 Закону №962-XII потерпілими від репресій визнаються:

1) чоловік або дружина репресованої особи, який/яка на момент здійснення репресії перебували у шлюбі з репресованою особою;

2) діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року №185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена;

3) інші особи, які на момент здійснення репресії спільно проживали, були пов`язані спільним побутом з репресованою особою або перебували на утриманні репресованої особи.

Аналіз положень Закону №962-XII дозволяє дійти висновку, що проти репресованої особи безпосередньо здійснювалися репресії у відповідній формі (формах) і такою ознакою є факт обвинувачення або призначення покарання особі до 24 серпня 1991 року. Потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі діти, які були переселені разом із батьками; діти, які народилися під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.

За приписами пункту 4 статті 1-4 Закону №962-XII цей Закон у частині визнання реабілітованими, потерпілими від репресій поширюється на осіб, які належать до однієї з таких категорій осіб: особи, зазначені у статтях 1-2, 1-3 цього Закону, які є громадянами України.

Статтею 4 Закону №962-XII передбачено «поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей».

Як установлено статтею 6 Закону №962-XII, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Згідно зі статтею 58 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

За визначенням, яке міститься у статті 1-1 Закону №962-XII, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Частинами першою, четвертою статті 24 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» установлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Депортованим особам, які знаходилися на спецпоселенні (період якого визначається з моменту депортації до моменту зняття режиму спецпоселень включно), період роботи на спецпоселенні зараховується до страхового стажу для призначення пенсії у потрійному розмірі.

Наведені норми статті 6 Закону №962-ХІІ, статті 58 Закону №1788-ХІІ та статті 24 Закону №1058-IV дають підстави для висновку, що до кола осіб, які мають пільгу в зарахуванні у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій певного часу, відносяться ті репресовані особи, які в подальшому реабілітовані: які утримувались під вартою; відбували покарання в місцях позбавлення волі; перебували у засланні або перебування на примусовому лікуванні, працювали на спецпоселенні. В іншому б випадку, законодавець не виокремлював би членів сім`ї, визначених в статті 1-1 Закону №962-ХІІ, по відношенню до таких осіб.

Аналогічні за змістом норми містяться в пункті 12 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (зі змінами), де визначено, що саме час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та час перебування в засланні і на примусовому лікуванні зараховується до стажу роботи за наявності документів про реабілітацію (довідки суду, органів прокуратури чи досудового розслідування про закриття кримінального провадження або довідки суду про ухвалення виправдувального вироку). У разі відсутності документів, зазначених в абзаці першому цього пункту, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та час перебування в засланні і на примусовому лікуванні реабілітованих осіб може бути встановлено в судовому порядку.

З висновку Національної комісії з реабілітації (а.с.9-10) слідує, що мати позивачки - ОСОБА_2 рішенням особливої наради при НКВС СРСР від 27 квітня 1945 року була засуджена до 5 років заслання до Талди-Курганської області Казахської РСР; ОСОБА_1 перебувала з матір`ю у засланні.

На думку суду, положення Закону №1788-ХІІ та Закону №1058-IV закріплюють саме порядок обчислення стажу роботи (трудового стажу) для призначення пенсій. Час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання може бути зараховано до стажу у потрійному розмірі за умови підтвердження належності особи до репресованих осіб, тобто надання документів, що засвідчують факт обвинувачення або призначення покарання. Очевидним є те, що позивач в розумінні наведених вище норм вважається потерпілою від репресій й переселена разом з матір`ю, яку було засуджено до заслання рішенням особливої наради при НКВС від 27 квітня 1945 року (на момент засудження матері ОСОБА_1 було повних 3 роки).

Оскільки ОСОБА_1 , перебуваючи разом із засудженою до заслання матір`ю, була членом сім`ї (малолітньою дитиною) репресованої особи, то відсутні підстави для застосування коментованих положень до позивачки.

З огляду на наведене позовна вимога щодо перерахунку позивачу страхового стажу у потрійному розмірі за час перебування у засланні задоволенню не підлягає.

Вирішуючи спір в іншій частині взаємопов`язаних позовних вимог - щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком як особі, що була реабілітованою, суд зазначає про таке.

Відповідно до пункту 6 розділу «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Пунктом «г» статті 77 Закону №1788-XII передбачено, що призначені пенсії підвищуються: репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

За змістом частини першої статті 28 Закону №1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 2 Закону України від 15 липня 1999 року №966-XIV «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної пенсії за віком.

Підпунктом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» визначено, що з 01 вересня 2008 року репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

Верховний Суд у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі №446/1549/16-а, від 27 листопада 2018 року у справі №446/1515/16-а, від 06 лютого 2019 року у справі №446/1848/16-а, від 19 вересня 2019 року у справі №446/1514/16-а, від 31 жовтня 2019 року у справі №442/6456/17, від 04 березня 2020 року у справі №446/1566/16-а виснував, що виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону №1788-XII, який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 Постанови №654, зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Пунктом 2.13 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846; у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1, зі змінами), установлено, що за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається посвідчення реабілітованого. Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Позивачу 26 січня 2023 року видано посвідчення №1, згідно з яким вона має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Законом №962-XII встановлені пільги як репресованим та реабілітованим особам, так і членам їх сімей, які потерпіли від репресій.

В межах спірних правовідносин суд не ставить під сумнів право позивача на пільги та компенсації, встановлені Законом №962-XII. Однак матеріали справи не містять доказів призначення ОСОБА_1 покарання за рішенням позасудового органу.

Застосовуючи механізм захисту права позивача на підвищення до пенсії, порушеного відповідачем як суб`єктом владних повноважень, суд вважає, що з урахуванням повноважень, наданих суду частиною другою статті 245 КАС України, позов належить задовольнити шляхом визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ у Волинській області щодо непроведення ОСОБА_1 нарахування та виплати підвищення до пенсії в розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» статті 77 Закону №1788-XII (як члену сім`ї репресованої особи, яку було примусове переселено).

Відповідно до частини четвертої статті 45 Закону №1058-IV перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки: у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

Оскільки за перерахунком пенсійної виплати позивач звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області 02 лютого 2024 року, то перерахунок її пенсії необхідно проводити з 01 лютого 2024 року.

Таким чином, позов належить задовольнити частково.

Як визначено частинами першою, третьою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Звертаючись до суду, позивач сплатила судовий збір у сумі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією від 03 червня 2024 року №, випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету (а.с.4, 17).

У зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволені частково, то на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у сумі 605,60 грн.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243 - 246, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, будинок 22В, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії за пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у розмірі 25 процентів від мінімальної пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 01 лютого 2024 року згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» підвищення до пенсії в розмірі 25 процентів від мінімальної пенсії за віком.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області судові витрати у сумі 605,60 грн (шістсот п`ять грн 60 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк