Справа № 620/18738/23
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2024-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.

за участю секретаря Дудин А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 травня 2024 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернігівській області відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування рішень,-

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Чернігівській області відокремленого підрозділу ДПС України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14.11.2023 №11436/Ж10/25-01-24-05, №11430/Ж10/25-01-07-05-01, №11429/Ж10/25-01-07-05-01, №11428/Ж10/25-01-07-05-01, №11432/Ж10/25-01-24-05, №11435/Ж10/25-01-24-05, №11419/Ж10/25-01-24-05, №11425/Ж10/25-01-24-05; вимоги про сплату боргу (недоїмки) по єдиному соціальному внеску від 14.11.2023 №Ф-11441/Ж10/25-01-24-05; рішення про застосування штрафних санкцій від 14.11.2023 № 11444/Ж10/25-01-24-05.

Чернігівський окружний адміністративний суд рішенням від 03 травня 2024 року позов задовольнив у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Головним управлінням ДПС у Чернігівській області в період з 21.09.2023 по 04.10.2023 проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.01.2018 по 31.12.2022 та з питань правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2018 по 31.12.2022.

Результати перевірки оформлені Актом №9667/Ж5/25-01-24-05/ від 11.10.2023, у висновках якого зазначено, що позивачем порушено:

- п. 177.1 ст. 177 ПК України, а саме занижено валовий дохід на 8 351 398,15 грн;

- п.п. 177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України, а саме протягом перевіряємого періоду віднесено до складу витрат суму за 2022 рік 105 666,75 грн. по сплаті за послуги по доставці газу скрапленого, не пов`язаного з господарською діяльністю;

- п.177.2 ст.177 ПК України, зокрема занижено суму чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 8 936 789,61 грн.

- п.п. 2 п. 1 ст. 7 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та п.п. 2 п.5 розділу 4 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом МФУ від 20.04.2015 №449, а саме занижено оподатковуваний дохід, який підлягає оподаткуванню єдиним внеском, за 2018 рік в сумі 585779,21 грн., за 2019 рік в сумі 664599,45 грн. за 2020 рік в сумі 782254,00 грн. за 2021 рік в сумі 987720,85 грн. за 2022 рік в сумі 1054481,48 грн.

- п.п. 1.1 п.16-1 підрозділу 10 ПК України від 02.12.2010 №2755-VI, а саме занижено суму військового збору;

- п. 187.1 ст. 187, п. 198.5 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 ПК України, а саме занижено податкові зобов`язання за перевіряємий період на загальну суму 1 334 914 грн.,

- п.201.10 ст.201 Розділу V ПК України (не зареєстровано податкові накладні з податку на додану вартість на суму 1 334 914 грн);

- п.63.3 ст.63 ПК України та Порядку обліку платників податків, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 № 1588, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29.12.2011 за №1562/20300 (не подано повідомлення про об`єкти оподаткування за формою №20-01111);

- ст. 44, п.177.10 ст. 177 ПК України, абз. 6 п. 6 ст. 128 Господарського кодексу та п.1 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність ( не надана Книга обліку доходів та витрат чи облік ведення доходів і витрат ні в паперовому ні в електронному вигляді).

- п.1, 2 ст. 3 Закону України від 06.07.95 №265/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" (зі змінами та доповненнями).

- п.п. 230.1.3 п. 230.1 ст. 230 ПК України;

- п.п. 49.18.2 пункту 49.18 ст. 49, абз. «б» п. 176.2 ст. 176 розділу IV Податкового кодексу України, подано уточнюючий звіт № від 08.05.2020 (помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку).

На підстави висновків наведених у Акті перевірки ГУ ДПС у Чернігівській області прийнято податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному соціальному внеску та рішення:

- від 14.11.2023 №11430/Ж10/25-01-07-05-01 про застосування штрафних (фінансових) санкцій у сумі 5 985 813,35 грн.;

- від 14.11.2023 №11429/Ж10/25-01-07-05-01 про застосування штрафних (фінансових) санкцій у сумі 1 407 919,22 грн.;

- від 14.11.2023 №11428/Ж10/25-01-07-05-01 про застосування штрафних (фінансових) санкцій у сумі 2 783 787,55 грн.;

- від 14.11.2023 №11432/Ж10/25-01-24-05 про збільшення суми грошового зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у сумі 1 901 495,53 грн. (з них, основного платежу - 1 521 196,42 грн. та штрафних (фінансових) санкцій - 380 299,11 грн.);

- від 14.11.2023 №11435/Ж10/25-01-24-05 про збільшення суми грошового зобов`язання по військовому збору, що сплачується фізичними особами з результатами річного декларування у сумі 158 457,96 грн. (з них, основного платежу - 126 766,37 грн. та штрафних (фінансових) санкцій - 31 691,59 грн.);

- від 14.11.2023 №11419/Ж10/25-01-24-05 про збільшення суми грошового зобов`язання по податку на додану вартість у сумі 1 668 642,50 грн. (з них основного платежу - 1 334 914,00 грн. та штрафних (фінансових) санкцій - 33 728,50 грн.);

- від 14.11.2023 №11425/Ж10/25-01-24-05 про застосування штрафних (фінансових) санкцій по податку на додану вартість у сумі 619 240,00 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному соціальному внеску від 14.11.2023 №Ф-11441/Ж10/25-01-24-05 на суму 896 459,36 грн;

- рішення №11444/Ж10/25-01-24-05 від 14.11.2023 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 220 327,98 грн.

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, вимогою та рішенням, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані, зокрема дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій (підпункти 21.1.1, 21.1.4 пункту 21.1 статті 21 ПК України).

Глава 8 розділу ІІ ПК України визначає види перевірок, які можуть бути проведені контролюючими органами, а також порядок та процедуру їх проведення. Зокрема, встановлюється чітке розмежування щодо порядку допуску до виїзних та невиїзних перевірок, а також щодо місця проведення зазначених перевірок.

При цьому приписи ПК України в цій частині установлюють і певні правила поведінки при здійсненні перевірки як для суб`єкта владних повноважень, так і для платника податків, чітке дотримання яких вимагається задля забезпечення балансу між публічними і приватними інтересами.

Стаття 81 ПК України визначає умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних та фактичних перевірок.

Абзацами першим-четвертим підпункту 81.1 статті 81 ПК України встановлено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Отже, у посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної планової/позапланової виїзної перевірки, фактичної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання/пред`явлення оформлених відповідно до вимог ПК України направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава).

При цьому абзац п`ятий підпункту 81.1 статті 81 ПК України визначає, що у разі непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється (абзац шостий підпункту 81.1 статті 81 ПК України).

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що законодавцем встановлено випадки, коли платник податків може скористатись правом недопуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки: непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків документів, визначених абзацами другим-четвертим пункту 81.1 статті 81 ПК України (направлення та наказу на проведення перевірки, службового посвідчення); оформлення документів, вказаних в абзацах другому-третьому пункту 81.1 статті 81 ПК України, з порушенням вимог, встановлених цим пунктом.

Разом з тим, недопуск посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки є правом, а не обов`язком платника податків, а тому реалізація права на судовий захист своїх прав та інтересів не може перебувати у залежності від використання особою своїх прав на їх позасудовий захист.

Положення статті 19 Конституції України встановлюють, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Право на судовий захист відображене і у частині першій статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Аналогічна правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 826/17123/18.

Така правова позиція відповідає завданням та основним засадам адміністративного судочинства, закріпленим у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, колегія суддів зазначає про обґрунтованість доводів позивача, що порушення контролюючим органом вимог чинного законодавства при призначенні та проведенні вказаної планової виїзної документальної перевірки ФОП ОСОБА_1 може бути підставою для скасування відповідних рішень відповідача прийнятих за результатами такої перевірки.

Щодо наявності/відсутності права у контролюючого органу на проведення документальної планової/позапланової виїзної перевірки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

За приписами підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.

Порядок проведення документальних планових перевірок регламентовано статтею 77 ПК України. Згідно з пунктами 77.1, 77.2 означеної статті документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок. План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки. До плану-графіка проведення документальних планових перевірок відбираються платники податків, які мають ризик щодо несплати податків та зборів, невиконання іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи.

За приписами пункту 77.4 статті 77 ПК України про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) внесено зміни до ПК України щодо визначення особливостей з регулювання податкових правовідносин в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Пунктом 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України установлено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, справляння податків і зборів здійснюється з урахуванням особливостей, визначених у цьому пункті.

Відповідно до п.п. 69.2 п. 69 підрозділу 10 розділу XX ПК України тимчасово, до 1 серпня 2023 року, планові виїзні документальні податкові перевірки не розпочинаються, а розпочаті перевірки зупиняються.

Водночас, 01.08.2023 набрав чинності Закон України від 30.06.2023 №3219-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей оподаткування у період дії воєнного стану», яким пункт 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України доповнено підпунктом 69.35, яким установлено, що тимчасово, на період з 1 серпня 2023 року до припинення або скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, до плану-графіка проведення документальних планових перевірок можуть бути включені виключно:

1) платники податків, які здійснюють діяльність у сфері виробництва та/або реалізації підакцизної продукції;

2) платники податків, які здійснюють діяльність у сфері організації та проведення азартних ігор в Україні (гральний бізнес);

3) платники податків, які надають фінансові, платіжні послуги.

При цьому формування плану-графіка проведення документальних планових перевірок та внесення змін до нього здійснюються без урахування вимог, передбачених пунктом 77.2 статті 77 цього Кодексу.

Отже, підпункт 69.35 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України встановлює відмінні від статті 77 ПК України підстави для проведення документальної планової виїзної перевірки, а саме: спеціальне коло суб`єктів, які підлягають перевірці; спеціальний порядок формування плану-графіку та внесення змін до річних планів-графіків; спеціальний порядок повідомлення платників податків про перевірку.Зокрема контролюючі органи мають право включати до плану-графіку проведення документальних планових перевірок платників податків, які здійснюють діяльність у сфері виробництва та/або реалізації підакцизної продукції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у наказі ГУ ДПС у Чернігівській області від 08.09.2023 № 2055-підставою для призначення перевірки зазначено план-графік проведення документальних планових перевірок, вимоги п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.77.4 ст.77, ст.82, п.п. 69,35 п.69 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI, п.1 ст.13 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (т. 1 а.с. 20).

Оскільки ФОП ОСОБА_1 станом на час видання наказу був платником податків, який здійснював діяльність у сфері виробництва та/або реалізації підакцизної продукції, останнього на підставі пп. 69.35. п. 69 підроз. 10 розд. XX «Перехідні положення» ПК України включено до плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків на 2023 рік. План-графік проведення документальних планових перевірок платників податків на 2023 рік оприлюднено з урахуванням вимог законодавства на офіційному веб-сайті ДПС України.

Вказані обставини свідчать про необґрунтованість висновку суду першої інстанції та доводів позивача щодо недотримання відповідачем процедури призначення перевірки.

Апелянт у апеляційній скарзі правильно зазначив, що судом першої інстанції не зазначено конкретно яких саме доказів у справі податковим органом не було надано та які норми не було дотримано.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що відповідачем дотримано вказані вище вимоги законодавства та правомірно включено позивача до плану-графіка документальних планових перевірок платників податків на 2023 рік, а також прийнято наказ про проведення планової виїзної перевірки.

Щодо доводів позивача, з якими погодився суд першої інстанції, про те, що документальна планова виїзна перевірка відбулась з порушенням вимог п.п. 69.35 п. 69 підрозділу 10 розділу XX ПК України, оскільки не дотримано умови надіслання (вручення) платнику не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення перевірки у порядку копії наказу про проведення документальної планової перевірки та письмового повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п.п. 69.35 п. 69 підрозділу 10 розділу XX ПК України документальні планові перевірки платників податків, які здійснюють діяльність у сфері виробництва та/або реалізації підакцизної продукції, організації та проведення азартних ігор в Україні (гральний бізнес), та платників податків, які надають фінансові, платіжні послуги, можуть розпочинатися не раніше ніж через 30 календарних днів, наступних за датою оприлюднення оновленого плану-графіка, за умови надіслання (вручення) таким платникам (їх представникам) не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення перевірки у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної планової перевірки та письмового повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

Згідно з пунктом 42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Відповідно до п. 45.1 ст. 45 ПК України платник податків - фізична особа зобов`язана визначити свою податкову адресу.

Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більш однієї адреси.

Підпунктом 1.4.2 пункту 1.4 розділу І Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків, затверджених наказом Державної фіскальної служби України від 31.07.2014 № 22, встановлено, що з метою дотримання вимог ст.ст. 77 та 79 розділу II Кодексу підрозділи органу державної фіскальної служби, які очолюють здійснення документальної планової або позапланової невиїзної перевірки, забезпечують надсилання рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення під розписку платнику податків (посадовій особі або законному (уповноваженому) представнику) копії наказу про проведення документальної планової або позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення.

При цьому, Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях звертав увагу на те, що обов`язку контролюючого органу щодо повідомлення платника податків про проведення відповідної перевірки кореспондує обов`язок такого платника добросовісно ставитись до отримання відповідної кореспонденції або повідомлень, крім того, необізнаність платника з наказом про проведення перевірки через нехтування або ухилення від виконання такого обов`язку без поважних причин не може бути в подальшому розцінена на користь останнього.

У відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі відповідач зазначив, що 08.09.2023 направив на адресу позивача повідомлення та наказ про проведення документальної планової перевірки у період з 21.09.2023 з рекомендованим повідомленням про вручення.

Як свідчать матеріали справи наказ від 08.09.2023 та повідомлення про проведення перевірки позивача з 21.09.2023 дійсно були надіслані поштою 08.09.2023 з рекомендованим повідомленням про вручення, за юридичною адресою: АДРЕСА_1 , та вручені позивачу 13.09.2023.(т. 8 а.с. 241).

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що контролюючим органом дотримано вимоги п.п. 69.35 п. 69 підрозділу 10 розділу XX ПК та п. 42.2 ст. 42 ПК України України, оскільки копія наказу про проведення перевірки від 08.09.2023 та повідомлення про проведення перевірки позивача з 21.09.2023 вчасно надіслані позивачу за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та отримані останнім.

Отже висновки суду першої інстанції та посилання позивача в цій частині є необгрунтованими та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Щодо висновку суду першої інстанції та доводів позивача про порушенням відповідачем вимог абз. 5 п.п. 75.1.2 ст. 75 ПК України, яким передбачено, що документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка, колегія суддів зазначає наступне.

Вказаного висновку суд першої інстанції дійшов з огляду на те, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження, де була проведена документальна планова виїзна перевірка (чи за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка).

Колегія суддів зазначає, що у постанові від 21.05.2024 (справа № 580/2063/19) Верховний суд зазначив, що виїзна перевірка має проводиться виключно за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка. В Податковому кодексу України відсутня норма, яка б встановлювала право податкового органу замість документальної виїзної перевірки проводити документальну невиїзну перевірку.

Аналогічний підхід до розуміння суті виїзної перевірки був сформульований Верховним Судом у постанові від 22.09.2020 у справі №520/8836/18, ухваленій у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, а також у постановах Верховного Суду від 17.05.2019 у справі №823/2530/18, від 23.04.2020 у справі №826/20146/15, від 24.01.2019 у справі №805/1941/17-а, від 22.04.2021 у справі № 820/2993/16.

У апеляційній скарзі відповідач зазначив, що під час розгляду справи в суді представник позивача не заперечував факту присутності перевіряючих за місцем розташування об`єкта права власності. Апелянт зазначив, що проведення планової виїзної перевірки за адресою платника підтверджується наказами на відрядження ревізорів та рядом інших документів.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що 21.09.2023 (перший день перевірки) о 10:12 посадовими особами відповідача було здійснено виїзд за місцем здійснення діяльності ФОП ОСОБА_1 та вручено особисто позивачу направлення на перевірку та наказ про проведення планової перевірки, що підтверджується відповідними доказами наявними у матеріалах справи (т.8 а.с. 237-241)

22.09.2023 інспекторами було здійснено виїзд за місцем здійснення діяльності позивача для здійснення обстеження території, приміщень та іншого майна, що використовується для провадження господарської діяльності за адресою: АДРЕСА_2 .

Під час обстеження встановлено, що ФОП ОСОБА_1 у своїй господарській діяльності використовується АЗС «Ірбіс».

Перевіряючими складено Акт обстеження приміщень від 22.09.2023, який був підписаний позивачем (т.8 а.с. 245).

29.09.2023 посадовими особами відповідача було здійснено виїзд за місцем здійснення діяльності позивача та складено.

Про здійснення виїзду перевіряючих за місцем здійснення діяльності позивача 29.09.2023 свідчать також наявні у матеріалах справи накази про відрядження до м.Бахач Чернігівської області (т.8 а.с. 249-252).

Вказані обставини у сукупності спростовують доводи позивача та суду першої інстанції про порушенням відповідачем вимог абз. 5 п.п. 75.1.2 ст. 75 ПК України, а саме проведення планової перевірки не за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності.

Таким чином, у спірному випадку податковим органом дотримано порядок призначення та проведення спірної перевірки, визначений наведеними вимогами ПК України, а доводи позивача щодо порушення такого порядку засновані на фактичних обставинах, які не відповідають дійсним обставинам справи, та на помилковому тлумаченні приписів ПК України, які визначають порядок проведення планової документальної виїзної перевірки.

Щодо суті винесених спірних податкових повідомлень - рішень, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як було вказано вище, контролюючим органом було проведено планову документальну виїзну перевірку, за наслідками проведення якої, складено Акт документальної планової виїзної перевірки, за яким встановлено наступні порушення:

- п. 177.1 ст. 177 ПК України, а саме занижено валовий дохід на 8 351 398,15 грн;

- п.п. 177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України, а саме протягом перевіряємого періоду віднесено до складу витрат суму за 2022 рік 105 666,75 грн. по сплаті за послуги по доставці газу скрапленого, не пов`язаного з господарською діяльністю;

- п.177.2 ст.177 ПК України, зокрема занижено суму чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 8 936 789,61 грн.

- п.п. 2 п. 1 ст. 7 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та п.п. 2 п.5 розділу 4 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом МФУ від 20.04.2015 №449, а саме занижено оподатковуваний дохід, який підлягає оподаткуванню єдиним внеском, за 2018 рік в сумі 585779,21 грн., за 2019 рік в сумі 664599,45 грн. за 2020 рік в сумі 782254,00 грн. за 2021 рік в сумі 987720,85 грн. за 2022 рік в сумі 1054481,48 грн.

- п.п. 1.1 п.16-1 підрозділу 10 ПК України від 02.12.2010 №2755-VI, а саме занижено суму військового збору;

- п. 187.1 ст. 187, п. 198.5 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 ПК України, а саме занижено податкові зобов`язання за перевіряємий період на загальну суму 1 334 914 грн.,

- п.201.10 ст.201 Розділу V ПК України (не зареєстровано податкові накладні з податку на додану вартість на суму 1 334 914 грн);

- п.63.3 ст.63 ПК України та Порядку обліку платників податків, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 № 1588, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29.12.2011 за №1562/20300 (не подано повідомлення про об`єкти оподаткування за формою №20-01111);

- ст. 44, п.177.10 ст. 177 ПК України, абз. 6 п. 6 ст. 128 Господарського кодексу та п.1 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність ( не надана Книга обліку доходів та витрат чи облік ведення доходів і витрат ні в паперовому ні в електронному вигляді).

- п.1, 2 ст. 3 Закону України від 06.07.95 №265/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" (зі змінами та доповненнями).

- п.п. 230.1.3 п. 230.1 ст. 230 ПК України;

- п.п. 49.18.2 пункту 49.18 ст. 49, абз. «б» п. 176.2 ст. 176 розділу IV Податкового кодексу України, подано уточнюючий звіт № від 08.05.2020 (помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку).

Щодо визначення зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, військового збору, податку на додану вартість та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Приписами пункту 138.2 статті 138 ПК України (в редакції, чинній до 1 січня 2015 року) встановлено, що витрати визначаються на підставі первинних документів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з абз. "г" підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 ПК України до складу інших витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, включаються витрати на збут, зокрема витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Пунктом 177.4 статті 177 ПК України встановлено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Зазначена правова норма у редакції, чинній з 1 січня 2015 року, передбачає, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать, зокрема:

- 177.4.1.витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

- 177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- 177.4.3. суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

- 177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (пункт 177.2 статті 177 ПК України).

Фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені цим Кодексом для річного звітного податкового періоду, в якій також зазначаються авансові платежі з податку на доходи (пункт 177.5 статті 177 ПК України).

Пункт 177.10 статті 177 ПК України фізичні особи - підприємці зобов`язані вести облік доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Облік доходів і витрат може вестися в паперовому та/або електронному вигляді, у тому числі через електронний кабінет.

Також пунктом 44.1 статті 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Поряд з цим, відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV (далі - Закон №996-XIV), господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

У відповідності до приписів частин 1 та 2 статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Відповідно до пунктів 85.2, 85.6 статті 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки. У разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.

Таким чином, зміст вищенаведених норм свідчить про те, що необхідною умовою для віднесення витрат, понесених платником податку на придбання товарів (послуг), до складу витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб, є безпосередній зв`язок з отриманням доходу. Фізична особа - підприємець до складу витрат має право включати документально підтверджені витрати господарської діяльності, пов`язані з отриманням такого доходу.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах від 31.01.2020 у справі № 520/10776/18, від 27.08.2020 у справі № 818/1549/17, від 15.06.2022 у справі №520/9743/19.

Колегією суддів встановлено, що ФОП ОСОБА_1 здійснював роздрібну торгівлю пальним, за місцем розташування зазначеним в звіті за формою 20-ОПП (Чернігівська обл., м.Бахмач, вулиця Петровського, буд. 70А «АЗС Ірбіс»),

Платником в своїй діяльності використовувався спеціалізований апарат РРО для торгівлі пальним, який зареєстровано в органі ДПС (Модель РРО-АЗС POS Master, Фіскальний номер-, Заводський (серійний) номер PPO-TS80090277).

Згідно виписки банку про рух коштів по розрахункових рахунках № НОМЕР_1 (АТ КБ "ПРИВАТБАНК", БАХМАЧСЬКЕ ВІДДІЛЕННЯ ЧЕРНІГІВСЬКОГО РУ) та рахунку № НОМЕР_2 (АТ КБ "ПРИВАТБАНК", ), ФОП ОСОБА_1 проводилось зарахування безготівкових коштів засобами торгового еквайрингу.

В Акті перевірки відповідачем вказано, що згідно декларацій про майновий стан та доходи позивачем задекларовано суми доходів за 2018 рік 3 412 366,12 грн. (без ПДВ), за 2019 рік 2 855 117,47 грн. (без ПДВ), за 2020 рік 1 707 724,64 грн. (без ПДВ), за 2021 рік 3 511 716,53 грн. (без ПДВ) та 2022 рік 7 897 663,00 грн. (без ПДВ).

Відповідно до виписки банку про рух коштів по розрахунковому рахунку № НОМЕР_1 (АТ КБ "ПРИВАТБАНК", БАХМАЧСЬКЕ ВІДДІЛЕННЯ ЧЕРНІГІВСЬКОГО РУ) та рахунку № НОМЕР_2 (АТ КБ "ПРИВАТБАНК", ), ФОП ОСОБА_1 у безготівковій формі за реалізацію товарів та надання послуг було отримано кошти за 2018 рік 2 378 468.58 грн. (без ПДВ), за 2019 рік 2 137 920,94 грн. (без ПДВ). за 2020 рік 1 324 038,39 грн. (без ПДВ), за 2021 рік 2 943 646,06 грн. (без ПДВ) та за 2022 рік 6 082 119,2 грн. (без ПДВ).

Відповідно до звітів РРО сума отриманих коштів ФОП ОСОБА_1 за 2018 рік складає 1033897,54 грн. (без ПДВ), в тому числі готівкові кошти 1031160,73 грн. та безготівкові кошти отримані засобами торгового еквайрингу 2736,81 грн.; за 2019 рік складає 717196,54 грн. (без ПДВ), в тому числі готівкові кошти 713763,34 грн. та безготівкові кошти отримані засобами торгового еквайрингу 3433,20 грн.; за 2020 рік складає 383686,23 грн (без ПДВ), в тому числі готівкові кошти 378741,68 грн та безготівкові кошти отримані засобами торгового еквайрингу 4944,55 грн.; за 2021 рік складає 568070,47 грн. (без ПДВ), в тому числі готівкові кошти 563300,17 грн та безготівкові кошти отримані засобами торгового еквайрингу 4770,30 грн.: за 2022 рік складає 1815543,8 грн (без ПДВ), в тому числі готівкові кошти 1808667,05 грн. та безготівкові кошти отримані засобами торгового еквайрингу 6876,75 грн. (суми коштів отриманих в безготівковій формі відповідно до витягу з г-звіту РРО та касових чеків з зазначенням суми та дати наведено в Додатку 1 на 3 аркушах).

При цьому згідно виписки банку, яку ФОП ОСОБА_1 надав в ході проведення перевірки на Запит про надання пояснень, документів (копії документів) від 20.09.2023 №1940/Ж12/25-01 -24-05-11 та запит від 29.09.2023 року, на розрахунковий рахунок № НОМЕР_3 (АТ КБ "ПРИВАТБАНК", БАХМАЧСЬКЕ ВІДДІЛЕННЯ ЧЕРНІГІВСЬКОГО РУ) та рахунку № НОМЕР_4 (АТ КБ "ПРИВАТБАНК", ) ФОП ОСОБА_1 зараховувались кошти з позначкою реквізитів контрагента «зарахування еквайрингу», тобто проводилось зарахування безготівкових коштів засобами торгового еквайрингу за 2018 рік в сумі 985535,19 грн (821279 грн. без ПДВ), за 2019 рік в сумі 1087196,78 грн. (905997,39 грн. без ПДВ), за 2020 рік в сумі 1218161,45 грн. (1015134,54 грн. без ПДВ), за 2021 рік в сумі 2325533,40 грн. (1937944,5 грн. без ПДВ) та за 2022 рік в сумі 3993442.89 грн. (3693804 грн. без ПДВ).

Враховуючи наведене відповідач дійшов висновку, що ФОП ОСОБА_1 занижено валовий дохід за 2018 рік на 818 542,52 грн. (без ПДВ), за 2019 рік на 902564,19 грн. (без ПДВ), за 2020 рік на 1010189,99 грн. (без ПДВ), за 2021 рік на 1933174,2 грн. (без ПДВ) та за 2022 рік на 3686927,25 грн. (без ПДВ).

Фактично під час перевірки встановлено розбіжність у сумі зарахування безготівкових коштів отриманих засобами торгового еквайрингу. Контролюючий орган дійшов висновку, що операції по зарахуванню коштів на рахунки ФОП ОСОБА_1 були саме за товари, роботи та послуги (торгівельний еквайринг).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 1 Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.03.2013 № 395, результати документальних перевірок оформлюються у формі акта або довідки. У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт.

Акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Згідно з п. 1.6, п. 1.7 Розділу I Порядку, за результатами документальної перевірки в акті викладаються всі суттєві обставини діяльності платника податків, які стосуються фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою, з посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані в обліку та підтверджують наявність зазначених фактів.

У висновку акта (довідки) документальної перевірки зазначається узагальнений опис виявлених перевіркою порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, з посиланням на підпункти, пункти, статті законодавчих актів або загальний висновок щодо відсутності таких порушень.

Судом встановлено, що висновки акта перевірки викладені не в повній мірі та без посилань на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених порушень.

Зокрема в Акті перевірки відсутнє посилання на підставі яких доказів Головне управління ДПС у Чернігівській області прийшло до висновків, що операції по зарахуванню коштів на рахунки ФОП ОСОБА_1 були саме за товари, роботи та послуги (торгівельний еквайринг).

У відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі також відсутні належні обґрунтування вказаних висновків.

При цьому у позовній заяві позивач вказав, що під час перевірки податковим органом не був проаналізований загальний стан касових оборотів надходжень готівки до каси банків з даними надходжень торгівельної виручки з початку підприємницької діяльністю ФОП ОСОБА_1 .. Зокрема, під час перевірки фахівці контролюючого органу не враховали залишок готівкових/безготівкових коштів, який зберігався у ФОП ОСОБА_1 за минулі періоди, згідно п. 2.7 та п. 2.9 Положення № 637 і був належним чином оприбуткований згідно ст.. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері громадського харчування та послуг» та п. 2.6 Положення № 637 у книзі КОРО та книги обліку доходів та витрат.

Також позивач наголошував, що на рахунки за послугою еквайрингу надходили і його власні кошти, що не було враховано контролюючим органом.

Колегія суддів зазначає, що на підтвердження своїх доводів в частині внесення власних коштів позивачем долучено до матеріалів справи акти які підтверджують внесення власних коштів засобами еквайрингу, облікові відомості виписки по рахунках № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 за період 2018-2022 у розрізі місяців.

Також слід зазначити, що ухвалою суду першої інстанції було витребувано в АТ КБ ''ПРИВАТБАНК'' інформацію щодо зарахування безготівкових коштів засобами торгового еквайрінгу із зазначенням контрагентів та номеру карток, з яких проводились операції еквайрінгу по розрахунковому рахунку № НОМЕР_2 за період з 03.08.2020 по 31.12.2022, відкритому в АТ КБ "Приватбанк" (МФО 305299) та № НОМЕР_1 / відкритому в ЧЕРНІГ.РУ АТ КБ "ПРИВАТБАНК" М.ЧЕРНІГІВ (МФО 353586) за період з 01.01.2018 по 16.08.2020.

Дослідивши зміст наданої на вимогу ухвали суду інформації щодо зарахування безготівкових коштів засобами торгового еквайрингу, суд першої інстанції встановив, що сума зарахованих безготівкових коштів відрізняється від суми, вказаної відповідачем, зокрема значиться: кількість 23184, сума транзакції 9750593,96 грн, комісія банку 142123,36 грн, сума відшкодування 9608470,60 грн, (т. 9, а.с. 213).

При цьому відповідач у Акті перевірки зазначив, що позивач не включив до свого доходу надходження коштів по розрахункам за послугою еквайрингу на загальну суму 9609869,71 грн. Дана сума перевірена контролюючим органом за інформаційними даними баз податкового органу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність вказаної інформації в ході проведення перевірки вплинуло на процес дослідження обставин та правильність висновків, зроблених за результатами перевірки.

При цьому, беручи до уваги доводи позивача про те, що на рахунки за послугою еквайрингу надходили і його власні кошти, суд позбавлений можливості виокремити суми, які надходили на рахунок позивача як власні кошти та від інших осіб, за послугами еквайрингу, що є предметом оподаткування.

До того ж дослідження цих обставин входить до повноважень посадових осіб контролюючого органу під час проведення перевірки для визначення правильних сум грошових зобов`язань.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що висновки контролюючого органу про заниження позивачем доходу на суму 8457064,90 грн. в тому числі в 2018 році - 818542,52 грн., в 2019 році - 902564,19 грн. в 2020 році - 1010189,99 грн., в 2021 році - 1933174,2 та в 2022 році - 3792594,00 грн. є передчасними та необґрунтованими.

Відповідно до підпункту 1.1 пункту 16-1 підрозділу 10 ПК тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 162.1 статті 162 ПК платниками податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Підпунктом 2 пункту 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Оскільки висновки відповідача про заниження позивачем доходу на суму 8457064,90 грн. визнано необґрунтованими, то й нараховані відповідачем суми єдиного соціального внеску, військового збору, суми податку на додану вартість та застосування штрафних санкцій по вказаних податках також є безпідставними з викладених вище обґрунтувань.

Щодо висновків контролюючого органу про те, що ФОП ОСОБА_1 до складу витрат протиправно було віднесено витрати на суму по сплаті за послуги по доставці газу скріпленого ТОВ «Бахмач Нафтосервіс» на суму 105666,75 грн за березень-квітень, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п.п. 177.4.5 ПК України не включаються до складу витрат підприємця:

- витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем;

- витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

- витрати на придбання та утримання основних засобів, визначених абзацами восьмим - десятим підпункту 177.4.6 цього пункту;

- документально не підтверджені витрати.

У позовній заяві позивач зазначав, що понесені витрати по сплаті за послуги по доставці газу скрапленого ТОВ «Бахмач Нафтосервіс» на суму 105666,75 грн. за березень-квітень 2022 року сформовані в період отримання останнім доходів від реалізації придбаних товарів та підтверджуються належним чином оформленими первинними документами.

На підтвердження своїх доводів позивачем долучено до матеріалів справи наступні документи:

- договір про надання послуг по доставці скрапленого газу №108 від 14.03.2022;

- податкові накладні;

- акти приймання-передачі від 16.03.2022, від 17.03.2022, від 18.03.2022, від 21.03.2022, від 22.03 2022, від 24.03.2022, від 05.04.2022, від 09.04.2022, складених згідно виконання рішення Бахмацької міської ради "Про реалізацію скрапленого газу" №03-12/745 від 11.03.2022;

- акти надання послуг по доставці газу скрапленого №9 від 16.03.2022, №11 від 17.03.2022, №13 від 18.03.2022, №15 від 21.03.2022, №17 від 22.03.2022, №19 від 24.03.2022, №21 від 05.04.2022, №23 від 09.04.2022 складені між виконавцем ТОВ «Бахмач Нафтосервіс» та замовником ФОП ОСОБА_1 ;

- рахунки на оплату №389 від 16.03.2022, №392 від 17.03.2022 №396 від 18.03.2022 №400 від 21.03.2022, №407 від 22.03.2022, №414 від 24.03.2022, №436 від 05.04.2022, №438 від 09.04.2022;

- ТТН на відпуск нафтопродуктів №Р9 від 16.03.2022, ТТН на відпуск нафтопродуктів №Р13 від 18.03.2022,ТТН на відпуск нафтопродуктів №Р15 від 21.03.2022, ТТН на відпуск нафтопродуктів №Р17 від 22.03.2022, ТТН на відпуск нафтопродуктів №Р19 від 24.03.2022, ТТН на відпуск нафтопродуктів №Р21 від 05.04.2022, ТТН на відпуск нафтопродуктів №Р23 від 09.04.2022;

- виписки по рахунках за березень - квітень 2022;

- платіжні доручення від 18.03.2022 №1721, від 21.03.2022 №1724. від 22.03.2022 №1726, від 23.03.2022 №1729, від 28.03.2022 №1732, від 06.04.2022 №1740, від 11.04.2022 №1743.

Всі вищеозначені документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.

Співставлення первинних, податкових та платіжних документів по спірним господарським операціям із документами, які підтверджують реальність таких господарських операцій; спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій.

Вказані обставини у сукупності свідчать про необ`єктивність та неповноту висновків контролюючого органу щодо протиправності дій позивача по віднесенню витрат на суму по сплаті за послуги по доставці газу скріпленого ТОВ «Бахмач Нафтосервіс».

Також у Акті перевірки міститься висновок контролюючого органу про те, що ФОП ОСОБА_1 до складу податкового кредиту за серпень 2022 року віднесено суму по сплаті за послуги по доставці газу скрапленого ТОВ «Бахмач Нафтосервіс» на суму 113 300,10 грн., при цьому на перевірку не надано жодних документів щодо придбання даної послуги, а також на придбання газу скрапленого в цей період.

Колегія суддів зазначає, що вказані висновки контролюючого органу не відповідають дійсності, оскільки самим же відповідачем у Акті перевірки вказано, що дане порушення встановлено ним в ході перевірки, на підставі наданих підприємцем документів та Єдиного реєстру податкових накладних із зазначенням податкових накладних, які підтверджують взаємовідносини з ТОВ «Бахмач Нафтосервіс», які складені контрагентом та зареєстровані в Єдиному реєстру податкових накладних .

Також в Акті вказано, що ФОП ОСОБА_1 сформував податковий кредит з ПДВ за рахунок придбання твердого, рідкого, газоподібного палива і подібних продуктів, зокрема Бензину А-92 у-т (код УКТЗЕД ), придбаного у ПП "ТТ-НАФТА". При аналізі баз даних ДПС (Єдиний реєстр податкових накладних), наданої ФОП ОСОБА_1 довідки залишків ПММ, декларації акцизного податку, поданої ФОП ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернігівській області 20.01.2020 року за №, станом на 31.12.2019 року встановлено фактичну відсутність Бензину А-92 у-т (код УКТЗЕД ) в кількості 23589,43 л. на загальну суму 506106,53 грн. (в т.ч. ПДВ 84351,09 грн.) хоча факт придбання Бензину А-92 у-т (код УКТЗЕД ) фактично і не заперечується позивачем.

Таким чином, ФОП ОСОБА_1 в порушення п.п.198.5 ст.198 ПК України не нараховано податкові зобов`язання та не зареєстровано податкові накладні на суму придбаного та не реалізованого палива у сумі ПДВ 84351 грн., а саме за грудень 2019 року на суму ПДВ 84351 грн.

Проте колегія суддів зазначає, що у Акті перевірки відсутні належні обґрунтування та посилання на докази на підставі яких контролюючий орган дійшов таких висновків.

У апеляційній скарзі окрім цитування висновку Акту перевірки контролюючим органом також не наведено жодного обґрунтування чи доказів на підставі яких відповідач дійшов висновку про те, що позивач безпідставно сформував податковий кредит з ПДВ за рахунок придбання твердого, рідкого, газоподібного палива і подібних продуктів, зокрема Бензину А-92 у-т (код УКТЗЕД ), придбаного у ПП "ТТ-НАФТА" та використання бензину в операціях, що не є господарською діяльністю позивача, а також податкового кредиту за серпень 2022 року по сплаті за послуги по доставці газу скрапленого ТОВ «Бахмач Нафтосервіс» на суму 113 300,10 грн.

Щодо висновку контролюючого органу про те, що за період з 01.01.2018 по 31.12.2022 встановлено надходження коштів за розрахунки з еквайрингу на загальну суму 9609869,71 грн., проте розрахунки з еквайрингу на загальну суму 9609869,71 грн. не були проведені через реєстратор розрахункових операцій, колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погоджується й суд апеляційної інстанції, вказав, що відповідач в акті перевірки посилається на порушення позивачем вимог Закону України від 06.07.1995 № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», проте наказ про проведення перевірки №2055-п від 08.09.2023 не містить посилання на вказану норму як на підставу проведення перевірки.

У свою чергу суд зазначив, що дотримання платником податків законодавства щодо виробництва та обігу підакцизних товарів, здійснення платником податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, та виникає необхідність перевірки таких фактів в розумінні п.п. 80.2.1.п. 80.2 ст. 80 ПК України є підставою для проведення фактичної перевірки. Отже, у даному випадку відповідач діяв не у спосіб, встановлений ПК України. Окрім наведеного колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з абзацом 2 п.7 ст.3 Закону України № 265/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" (далі - Закон №265/95) суб`єкти господарювання, які використовують РРО, зобов`язані подавати до контролюючих органів по дротових або бездротових каналах зв`язку електронні копії розрахункових документів і фіскальних звітних чеків, які містяться на контрольній стрічці в пам`яті РРО або в пам`яті модемів, які до них приєднані.

Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" від 5 квітня 2001 року № 2346-ІІІ (далі - Закон №2346) визначено, що відповідно до п. 1.14 ст. 1 Закону №2346 електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ. Тобто, сам по собі електронний платіжний засіб нічого не вартий без платіжного пристрою, який є технічним посередником між електронним платіжним засобом та рахунком, до якого він емітований.

Згідно з п. 1.32-2 ст. 1 Закону №2346 платіжний пристрій - це технічний пристрій (банківський автомат, платіжний термінал, програмно-технічний комплекс самообслуговування тощо), який дає змогу користувачеві здійснити операції з ініціювання переказу коштів, а також виконати інші операції згідно з функціональними можливостями цього пристрою. Таким платіжним пристроєм, зокрема, є РОS-термінал - (з англ. "Точка продажу").

Відповідно до п. 1.9 ст. 1 Закону №2346 еквайринг - послуга технологічного, інформаційного обслуговування розрахунків за операціями, що здійснюються з використанням електронних платіжних засобів у платіжній системі.

Згідно з п. 3 розділу V "Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням" затвердженого Постановою НБУ від 05 листопада 2014 року № 705 "Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів" (далі - Положення №705) приймати платіжні картки до сплати за товари/послуги продавець може тільки після укладання договору еквайрингу з банком, адже тільки такий договір надає право продавцю (у договорі еквайрингу він називається торговцем) приймати картки до оплати.

Отже, POS-термінал дозволяє приймати оплату від покупців за місцем продажу товарів/послуг не готівкою, а платіжними картками, якими ініціюється переказ коштів з рахунку покупця на рахунок торговця за посередництвом банка-екваєра. У випадку застосування POS-терміналу вже не виникає жодних сумнівів щодо того, що це розрахункова операція. Розрахунок з покупцем проходить негайно в реальному часі, приймання карток здійснюється працівником - оператором POS-терміналу, тобто все як при розрахунку готівкою, але замість банкнот і монет є платіжна картка в тандемі з POS-терміналом.

Згідно з п.1 ст.3 Закону №265/95 суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані, зокрема: проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи РРО або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу ПРРО зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Таким чином, приймання платежів за договором еквайрингу за допомогою POS-терміналу є «прийманням від покупця платіжних карток», що як раз і є ознакою розрахункової операції. Відповідно всі еквайрингові платежі слід реєструвати через РРО.

Згідно з ч.1 ст.17 Закону №265/95 за порушення вимог цього Закону до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних контролюючих органів застосовуються фінансові санкції.

У матеріалах справи наявний розрахунок по податкових повідомленнях-рішеннях, зі змісту якого вбачається, що за порушення позивачем вимог ч.1 ст.17 Закону №265/95 контролюючий орган виніс три рішення, а саме:

-від 14.11.2023 № 11430/ж10/25-01-07-05-01, яким застосовано до позивача штрафні санкції за проведення розрахункової операції без роздрукування розрахункового документу за 2022 рік у розмірі 5685813,35 грн. (8701,98 *100% +3984740,91*150%);

- від 14.11.2023 № 11429/ж10/25-01-07-05-01, яким застосовано до позивача штрафні санкції за проведення розрахункової операції без роздрукування розрахункового документу за період з 01.08.2020 по 31.12.2021 рік у розмірі 1407919,22 грн. (4937,78*10% +2814850,87*50%);

- від 14.11.2023 № 11428/ж10/25-01-07-05-01, яким застосовано до позивача штрафні санкції за проведення розрахункової операції без роздрукування розрахункового документу за період з 01.01.2018 по 31.07.2020 рік у розмірі 2783787,55 грн.

Колегія суддів зазначає, що в рамках даної справи судом було встановлено, що висновки відповідача про те, що позивач не включив до свого доходу надходження коштів по розрахункам за послугою еквайрингу на загальну суму 9609869,71 грн. є передчасними та необґрунтованими. Зокрема суд дійшов висновку, що під час перевірки фахівці контролюючого органу не врахували залишок готівкових/безготівкових коштів, який зберігався у ФОП ОСОБА_1 за минулі періоди, та не врахували пояснення й надані позивачем докази про те, що на рахунки за послугою еквайрингу надходили і його власні кошти.

Фактично суд дійшов висновку, що вказана контролюючим органом сума доходу, яка надійшла по розрахункам за послугою еквайрингу 9 609 869,71 грн. не є підтвердженою належними доказами.

Враховуючи те, що штрафні санкції вираховувались контролюючим органом із суми доходу, яка визнана судом не підтвердженою, колегія суддів вважає, що розрахунок суми штрафу в оскаржуваних податкових повідомлення-рішеннях від 14.11.2023 №11430/Ж10/25-01-07-05-01, №11429/Ж10/25-01-07-05-01, №11428/Ж10/25-01-07-05-01 є неправильним, що свідчить про його невідповідність критеріям, визначеним ч.2 ст. 2 КАС України.

З огляду на викладене у сукупності, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, хоч і правильно вирішив позов шляхом задоволення позовних вимог, однак рішення було ухвалено із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Отже, з урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з урахуванням викладених у цій постанові мотивів.

Щодо стягнення з Головного управління ДПС у Чернігівській області на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Не погоджуючись із визначеною судом сумою витрат на правничу допомогу, яку підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у апеляційній скарзі відповідач зазначив, що справа не є складною з урахуванням її фактичних обставин, предмету спору, змісту порушення, предмету доказування, аналізу наведених доказів. Крім того розгляд справи відбувався в режимі відеоконференції, а отже представник позивача не витрачав час та кошти на дорогу.

Згідно зі статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частинами першою-п`ятою статті 134 КАС України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частини третя, п`ята статті 143 КАС України передбачають, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

На підтвердження понесених позивачем витрат, до матеріалів справи долучено: ордер, договір про надання правничої допомоги, розрахунок , розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, платіжну інструкцію.

Відповідно до наданих доказів, адвокатом надано позивачу послуги на суму 22000 грн.

Враховуючи вищенаведені докази в підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, заперечення ГУ ДПС у Чернігівській області, складність справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що стягненню на користь позивача підлягає сума у розмірі 10000 грн.

В даному випадку у апеляційній скарзі відповідачем жодним чином не обґрунтовано невідповідність присуджених судом витрат критеріям реальності, дійсності, необхідності та розумності.

Адміністративне судочинство спрямоване на зміцнення законності, правопорядку та попередження правопорушень, а також сприяє активному та ініціативному виявленню порушень прав, свобод та інтересів осіб з боку влади та поновлення цих прав чи запобігання їх порушенню, а тому суди адміністративної юрисдикції повинні захищати такі права фізичних і юридичних осіб (зокрема й право на відшкодування витрат на правову допомогу) усіма передбаченими й дозволеними законодавством України способами.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу у сумі 10000 грн.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 317 КАС України). Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної частини (частина четверта статті 317 КАС України).

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 травня 2024 року змінити з урахуванням викладених у цій постанові мотивів.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 11.09.2024.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Н.М. Єгорова

А.Ю.Коротких