Справа № 336/539/24
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 вересня 2024 року м. Дніпро справа № 336/539/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Лукманової О.М., Олефіренко Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Департаменту патрульної поліції

на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07.06.2024 року (головуючий суддя ) в адміністративній справі №336/539/24

за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції в особі інспектора 1 батальйону 4 роти УПП в Кіровоградській області Зеленяка Володимира Віталійовича, про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 18.01.2024 до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя з позовом до Департаменту патрульної поліції в особі інспектора 1 батальйону 4 роти УПП в Кіровоградській області Зеленяка Володимира Віталійовича, в якому просив (а.с. 1-5, 62-66):

- скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАТ №7897264 від 08.10.2023, винесену щодо ОСОБА_1 інспектором 1 батальйону 4 роти Управління патрульної поліції в Кіровоградській області старшим лейтенантом поліції Зеленяка Володимиром Віталійовичем, про накладення штрафу в сумі 340грн.;

- закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.122 КУпАП на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Позов обґрунтовано тим, що в постанові серія ЕАТ №7897264 від 08.10.2023 зазначено, що на ділянці дороги, де відбулася подія, дозволена швидкість - 90 км/год., однак матеріали справи не містять доказів того, що вказана ділянка дороги є такою, що не була позначена знаком 5.1 (що дозволяє рух зі швидкістю 130 км/год.) або, що вона не мала окремих проїзних частин, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою (що дозволяє рух зі швидкістю 110 км/год.). Зазначає, що фіксування «правопорушення» відбувалось лазерним вимірювачем швидкості ТгuСam в непередбачений законодавством спосіб, у динамічному режимі тримаючи прилад в руках, та рухаючись на зустріч транспортному засобу.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07.06.2024 року позов задоволено частково.

Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, серії ЕАТ № 7897264 від 08.10.2023, винесену інспектором 1 батальйону 4 роти УПП в Кіровоградській області старшим лейтенантом поліції Зеленяком В.В., якою ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340гривень.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 122 КУпАП закрито.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції судовий збір у сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 50 коп. на користь ОСОБА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що в момент фіксації прилад, яким ця фіксація здійснювалась, не був стаціонарно закріпленим. Зазначив, що на відеозаписі видна вібрація приладу TruCam під час вимірювання відповідачем швидкості руху ТЗ позивач. Такі заміри можуть дати більшу похибку, а ніж передбачено свідоцтвом про повірку, що ставить під сумнів зафіксовану швидкість руху автомобіля, яким керував позивач. Отже, в спірному випадку відповідачем застосовано прилад TruCam в інший спосіб, ніж те визначено статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію».

Стосовно витрат на правничу допомогу, то суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у стягненні витрат, оскільки позивачем не надано доказів сплати витрат на правничу допомогу, не доведення ним належними і допустимими доказами спати гонорару за цією справою.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем та Департаментом патрульної поліції подано апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що TruCam здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати модель, марку та номерний знак транспортного засобу. Прилад автоматично визначає координати кожного виміру перевищення встановленої швидкості руху. Точність вимірювань цього приладу підтверджується Свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, виданого Мінекономрозвитку ДП «Укрметртестстандарт». Оскаржувана постанова винесена відповідно до наявних у інспектора належних, допустимих достатніх доказів і відповідає вимогам статті 283 КУпАП. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що враховуючи приписи частини 7 статті 139 КАС України витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено, що узгоджується із рішенням ЄСПЛ «Бєлоусов проти України», за яким навіть несплата адвокатського гонорару, обумовленого договірними зобов`язаннями, свідчить про те, що витрати за таким гонораром є «фактично понесеними». Просить змінити рішення суду першої інстанції та стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь позивача витрати на правничу допомогу.

Позивачем та відповідачами подано відзиви на апеляційні скарги, пояснення, заперечення та додаткові пояснення.

05.09.2024 позивачем до суду апеляційної інстанції подано клопотання про долучення доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, яка була надана після ухвалення рішення судом першої інстанції: акт виконаних робіт № 4 від 11.06.2024, згідно з яким адвокат здав, а клієнт прийняв роботи (послуги), виконані адвокатом відповідно до умов договору про надання професійної правничої допомоги, а саме:

складання заяви про ухвалення додаткового рішення у справі витрачений час 3 год. вартістю 3000 грн.;

акт №5 від 18.06.2024:

складання апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07.06.2024 витрачено часу 5 год. вартістю 5000 грн.;

акт №6 від 29.07.2024:

складання відзиву на апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07.06.2024 витрачено часу 7 год.; вартість 5000 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.10.2023 року інспектором 1 батальйону 4 роти УПП в Кіровоградській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2 складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАТ № 7897264, якою притягнуто позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340грн., за порушення п.12.6 ПДР України (перевищення швидкісного режиму іншими транспортними засобами на автомобільних дорогах не більше 90 км/год.).

Позивач вважає вказану постанову протиправною.

Суд першої інстанції позов задовольнив.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП), Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року №3353-XII, Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII, норми Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України «Про Правила дорожнього руху» від 10.10.2001 р. №1306.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Частиною 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року №3353-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), поліція відповідно до покладених на неї завдань зокрема регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Стаття 122 КУпАП регулює перевищення встановлених обмежень швидкості руху, проїзд на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху та порушення інших правил дорожнього руху.

Зокрема, частиною 1 вказаної норми визначено, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пункт 12.4 ПДР України передбачає, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Приписи частини 3 ст. 283 КУпАП встановлюють, що постанова у справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених ч. 2 цієї статті, має містити також відомості, зокрема відомості про технічний засіб, яким здійснено фото- або відеозапис.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З наведеної норми слідує, що при прийнятті суб`єктом владних повноважень відповідного рішення таке рішення повинно містити інформацію про докази, які підтверджують викладені в ньому факти.

В разі відсутності посилань на певні докази, що підтверджують факт порушення, суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Статтею 31 Закону України "Про Національну поліцію" №580-VIII передбачено, що поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема, перевіряти документи особи, опитувати осіб, зупиняти транспортні засоби, застосовувати технічні прилади та технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Також статтею 40 Закону України "Про Національну поліцію" №580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою:

1) запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що положення Закону України "Про Національну поліцію" №580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.

У постанові серії ЕАТ №7897264 від 08.10.2023 року вказано, що швидкість автомобіля під керуванням позивача вимірювалась приладом TruCam.

При цьому, контроль швидкості руху транспортних засобів здійснюється лише в місцях, які облаштовані відповідним знаком про здійснення відеофіксації (дорожній знак 5.70, 5.76 ПДР), оскільки вимоги ч.2 ст. 40 Закону України "Про Національну поліцію" №580-VIII, передбачають, що інформація щодо встановленої відеотехніки і сама відеотехніка фіксації правопорушень повинна бути розміщена на видному місці.

Відповідно до Правил дорожнього руху знак 5.70 «Фото, відеофіксування порушень Правил дорожнього руху», знак 5.76 «Автоматична відеофіксація порушень Правил дорожнього руху» інформують про можливість здійснення контролю за порушеннями Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та (або) електронних засобів.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що прилад TruCam при проведенні фіксації швидкості певного транспортного засобу не може триматися руками інспектора поліції, а повинен бути стаціонарно вмонтованим, що доводиться приписами ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», в якій зазначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення правил дорожнього руху.

Отже, відповідно до наведеної норми працівники поліції можуть розміщувати автоматичну фото та відеотехніку по периметру доріг, зокрема стаціонарно встановлювати вимірювальний пристрій, оскільки термін «монтувати/розміщувати» не можна ототожнювати із використанням в інший спосіб, зокрема тримати в руках.

Контроль швидкості повинен відбуватися лише в місцях, які облаштовані відповідним знаком про здійснення відеофіксації (дорожній знак 5.70, 5.76), оскільки вказане обумовлено ч. 2 ст. 40 Закону України "Про Національну поліцію", згідно з якою інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відео техніку, що здійснює фіксацію, повинна бути розміщена на видному місці.

Зокрема, вимірюючи швидкість в ручному режимі можливий (умисний або випадковий) рух рукою, що надає збільшення швидкості транспортного засобу на кілька км/год.

Зокрема, вібрація руки та, як наслідок, вібрація приладу TruCam може дати більшу похибку, ніж передбачено свідоцтвом про повірку, що ставить під сумнів зафіксовану швидкість руху автомобіля.

Таким чином не виключається сумнів щодо коректності вимірювання швидкості руху в ручному порядку.

Крім того на збільшення похибки приладу вимірювання може вплинути наявність транспортних засобів, що рухаються поряд.

Так, згідно, фотоматеріалу, що зафіксований приладом TruCam, чітко вбачаються ще кілька транспортних засобів, що рухаються разом з транспортним засобом позивача. (а.с.102-104)

На думку колегії суддів апеляційної інстанції швидкість транспортних засобів, що рухаються разом з транспортним засобом, яким керував позивач можуть вплинути на правильність вимірювання швидкості руху транспортного засобу, яким керував позивач, що ставить під сумнів коректність показників приладу вимірювання швидкості руху.

При цьому, будь які сумніви трактуються на користь особи.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Матеріали справи не містять (відповідачем не надано) доказів того, що лазерний вимірювач швидкості TruCam в момент фіксації правопорушення був стаціонарно розміщений, а також того, що фіксація правопорушення здійснювалась в зоні дії дорожнього знаку 5.70, 5.76.

Тобто, з матеріалів справи неможливо встановити об`єктивну сторону вказаного вище правопорушення, оскільки відсутні належні докази вчинення такого правопорушення.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що імперативними положеннями частини 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, ні постанова серії ЕАТ №7897264 від 08.10.2023 року, ні матеріали справи не містять достатніх відомостей про факт належної фіксації допущеного правопорушення належно встановленим технічним приладом.

Натомість притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відтак, з огляду на відсутність належних доказів допущення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 122 КУпАП, притягнення позивача до адміністративної відповідальності є неправомірним.

Наведене свідчить про те, що відповідачем при прийнятті цієї постанови неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Так, прилад TruCam при проведенні фіксації швидкості певного транспортного засобу не може триматися руками інспектора поліції, а повинен бути стаціонарно вмонтованим.

При цьому, контроль швидкості повинен відбуватися лише в місцях, які облаштовані відповідним знаком про здійснення відеофіксації (дорожній знак 5.70), оскільки вказане обумовлено ч. 2 ст. 40 Закону «Про Національну поліцію», згідно з якою інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відео техніку, що здійснює фіксацію, повинна бути розміщена на видному місці.

Відповідач вважає, що факт вчинення адміністративного правопорушення підтверджується матеріалами справи, оскільки вимірювач, яким здійснювався замір швидкості транспортного засобу - лазерний LTI 20/20 ТгuСаm II призначений для вимірювання швидкості руху транспортних засобів (ТЗ) в ручному або автоматичному режимах. Вимірювач відноситься до мобільних або ручних (залежно від ступеню участі оператора у процесі роботи вимірювача) дистанційних приладів контролю за дотриманням правил дорожнього руху.

Натомість, колегія суддів апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи зазначає, що вони не містять доказів, які б відповідали вимогам статей 73 - 76 КАС України та належно підтверджували факт допущення позивачем порушення ПДР, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 122 КУпАП, оскільки використання приладу TruCam з рук ставить під сумнів зафіксовану швидкість руху автомобіля.

Матеріали справи не містять доказів щодо закріплення приладу TruCAM, яким поліцейський здійснював вимірювання швидкості руху автомобіля, яким керував позивач.

При цьому, спосіб використання приладу TruCAM допускається в мобільному режимі (з руки), однак це може збільшити похибку вимірювання швидкості руху транспортного засобу та викликати сумнів у коректності показників вимірювання швидкості руху.

Враховуючи положення ст. 40 Закону «Про Національну поліцію» № 580-VIII, при проведенні фіксації швидкості певного транспортного засобу автоматична фото - і відеотехніка повинна бути розміщена в порядку, визначеному вказаною нормою Закону (стаціонарно вмонтованим способом), натомість ручне розміщення засобів автоматичної фото - і відеотехніки для вимірювання та фіксації швидкості суперечить приписам ст. 40 названого Закону.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначає, що законодавчо не визначено іншого способу та порядку використання лазерних вимірювачів TruCam працівниками патрульної поліції, ніж розміщення виключно в порядку ст. 40 Закону № 580-VIII.

Крім того відповідачем не надано маршрутний лист згідно якого можна підтвердити несення служби старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2 саме в час фіксації транспортного засобу на відповідній ділянці дороги.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у Постанові від 11.10.2016 року у справі №816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства у справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 року - суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумцій щодо фактів.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, серії ЕАТ №7897264 від 08.10.2023 - є протиправною.

Як наслідок, зазначена постанова підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 122 КУпАП закриттю.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про стягнення судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що в позиві від 18.01.2024 року позивач не ставив вимогу про стягнення судових витрат на правничу допомогу (а.с. 1-5, 62-66).

При цьому, матеріали справи містять підтвердження про сплату судового збору за подачу позову в розмірі 605грн. 60коп. (а.с. 6).

Також матеріали справи містять:

- договір про надання правової допомоги №1 від 17.10.2023 (а.с.78-79);

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.80);

- ордер на надання правничої (правничої) допомоги (а.с.81);

- Клопотання позивача від 10.05.2024 про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 87-88):

- перелік та вартість послуг за договором від 27.10.2023 на суму 23 000 грн. (а.с.89);

- акт №1 про надання послуг до Договору від 17.10.2023 про надання правової допомоги від 18.01.2024 на суму 10 000 грн. (а.с.90);

- акт №2 про надання послуг до Договору від 17.10.2023 про надання правової допомоги від 17.02.2024 на суму 3 000 грн. (а.с.91);

- акт №3 про надання послуг до Договору від 17.10.2023 про надання правової допомоги від 30.05.2024 на суму 5 000 грн. (а.с.141);

- Клопотання відповідача від 16.05.2024 про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу, згідно якого відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позову в частині стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі (а.с. 115-118).

Водночас, в відповіді на відзив від 03.06.2024 позивач, серед іншого, просить стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь позивача витрати на правничу допомогу (а.с. 134).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що позивач в відповіді на відзив від 03.06.2024 не зазначає суму витрат на правничу допомогу.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, виходив з того, що позивачем у сукупності не надано належних та допустимих доказів понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у цій справі, зокрема не надано доказів оплати таких витрат, відсутні підстави для їх стягнення на користь позивача.

Надаючи оцінку зазначеним висновкам суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що стягнення судових витрат стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч. 2 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п.1 ч.3 ст.134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

Відповідно до ч. 6 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст.134 КАС України).

Слід взяти до уваги, що статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться:

надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Матеріалами справи підтверджується, що 17.10.2023 між позивачем та адвокатом Ворона Д.С. укладено договір про надання професійної правничої допомоги №1, за умовами якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе здійснення представництва інтересів клієнта (п.1).

Клієнт здійснює оплату всіх витрат, пов`язаних з виконанням доручення, а також оплачує всі витрати та послуги адвоката.

Вартість послуг адвоката за домовленістю (п.2).

18.01.2024 позивачем та адвокатом Ворона Д.С. підписано акт виконаних робіт № 1, згідно з яким адвокат здав, а клієнт прийняв роботи (послуги), виконані адвокатом відповідно до умов договору про надання професійної правничої допомоги, а саме:

консультації щодо можливості та доцільності вирішення справи у судовому порядку, у тому числі проведення двох зустрічей, попереднє вивчення та аналіз наданих клієнтом документів, добірка та аналіз норм чинного законодавства щодо спірних правовідносин, вивчення судової практики витрачений час 3 год., гонорар 2000грн.;

складання позовної заяви, формування додатків до неї та подача позову до суду витрачений час -5 год. вартістю 5000грн.;

складання адвокатського запиту до Шевченківського ВДВС у м.Запоріжжя витрачений час 2 год., гонорар 1000грн.;

складання адвокатського запиту до ГУНП в Кіровоградській області - витрачений час 2 год., гонорар 1000грн;

складання адвокатського запиту до Управління патрульної поліції в Кіровоградській області - витрачений час 2 год., гонорар 1000грн.

Загальна сума 10000 грн.

Також, матеріалами справи підтверджується, що 17.02.2024 позивачем та адвокатом Ворона Д.С. підписано акт виконаних робіт №2, згідно з яким адвокат здав, а клієнт прийняв роботи (послуги), виконані адвокатом відповідно до умов договору про надання професійної правничої допомоги, а саме:

складання апеляційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12.02.2024 витрачено часу 5 год. вартістю 3000 грн.

Крім того, 30.05.2024 позивачем та адвокатом Ворона Д.С. підписано акт виконаних робіт №3, згідно з яким адвокат здав, а клієнт прийняв роботи (послуги), виконані адвокатом відповідно до умов договору про надання професійної правничої допомоги, а саме: складання відповіді на відзив до суду першої інстанції витрачений час 5 год. вартістю 5000 грн. (а.с. 141).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу, виходив з того, що на підтвердження оплати наданих послуг позивачем не надано жодних доказів.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити про необхідність подання документів, що свідчать про фактичне здійснення оплати, адже витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Така позиція є усталеною і підтверджується постановами Верховного Суду, наприклад у постановах від 01.09.2021 у справі №178/1522/18, від 10.11.2021 у справі №329/766/18, від 23.12.2021 у справі № 923/560/17, від 04.12.2023 у справі № 420/329/21.

При цьому, матеріали справи містять порядок оплати гонорару, що погоджений позивачем та адвокатом у договорі про надання професійної правничої допомоги № 1 від 17.10.2022.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви представника позивача.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. /

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (в подальшому - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане з суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 у справі №726/549/19.

Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії:

складність справи та виконаних робіт (наданих послуг);

час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг);

обсяг наданих послуг та виконаних робіт;

ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім того, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.

Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.

У зв`язку з цим суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №200/14113/18-а, від 31.03.2020 у справі №726/549/19, від 21.05.2020 у справі №240/3888/19, від 11.02.2021 у справі №520/9115/19, №640/19536/18 від 03.02.2022.

Також, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Досліджуючи матеріали справи щодо судових витрат, суд апеляційної інстанції встановив, що сума судових витрат за надану правничу допомогу в розмірі 23000грн. (а.с. 89) є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи (справа є незначною), витрачений адвокатом час (провадження у справі здійснено в письмовому порядку без виклику сторін), ціна позову (позов є немайнового характеру, при цьому, у даній справі оскаржується постанова відповідача, якою на позивача покладено адміністративне стягнення в розмірі 360грн.)

Аналіз зазначених обставин дає підстави для висновку про не співмірність витрат на правничу допомогу, які позивач просить стягнути з відповідача.

Не співмірними є і витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. відповідно до акту №1 від 18.01.2024 (а.с. 90).

При визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Колегія суддів звертає увагу, що предмет спору у даній справі не є складним та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, судова практика у даній категорії спорів є сталою, а тому складання позовної заяви не потребувало додаткових зусиль, як наслідок - сума витрат на її написання є завищеною. З цих же підстав є нерозумним і завищений розмір гонорару.

Вказане стосується і акту виконаних робіт № 2 від 17.02.2024 та акту №3 від 30.05.2024 (а.с. 91, 141).

Враховуючи викладене у сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що обґрунтованим та пропорційним до предмета спору розміром витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції є сума 500 гривень.

Стосовно акту виконаних робіт №4 від 11.06.2024, згідно з яким адвокат здав, а клієнт прийняв роботи (послуги), виконані адвокатом відповідно до умов договору про надання професійної правничої допомоги, а саме: складання заяви про ухвалення додаткового рішення у справі витрачений час 3 год. вартістю 3000 грн., колегія суддів апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до частини сьомої ст. 139 КАС України - розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 10.06.2024 представником позивача до суду першої інстанції подано заяву про ухвалення додаткового рішення.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 21.06.2024 року:

Заяву ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Ворони Дениса Сергійовича про ухвалення додаткового рішення - задоволено.

Ухвалено додаткове рішення у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції в особі інспектора 1-го батальйону 4-ї роти Управління патрульної поліції в Кіровоградській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції (місцезнаходження: м. Київ, вул. Федора Ернста, б. 3, ) на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований: за адресою: АДРЕСА_1 , судові витрати в розмірі 2422 гривні 40 копійок, в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору.

05.09.2024 р. (рішення суду першої інстанції ухвалено 07.06.2024) через систему "Електронний суд" до суду надійшло клопотання про долучення доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, яка була надана після ухвалення рішення судом першої інстанції:

акт виконаних робіт № 4 від 11.06.2024, згідно з яким адвокат здав, а клієнт прийняв роботи (послуги), виконані адвокатом відповідно до умов договору про надання професійної правничої допомоги, а саме: складання заяви про ухвалення додаткового рішення у справі витрачений час 3 год. вартістю 3000 грн.

Тобто, клопотання подано з порушенням 5-ти денного строку, встановленого ч. 7 ст. 139 КАС України.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що позивач не зазначив поважних причин з яких він не надав до суду першої інстанції при зверненні із заявою про винесення додаткового рішення доказів про витрати на правничу допомогу за складання заяви про ухвалення додаткового рішення у цій справі (ч.3 ст.143 КАС України).

Як наслідок, в силу норм ч.7 ст. 139 КАС України вказане клопотання в цій частині залишається без розгляду.

Таким чином, заява про стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції відповідно до акту №1 про надання послуг до Договору від 17.10.2023 про надання правової допомоги від 18.01.2024, акту №2 про надання послуг до Договору від 17.10.2023 про надання правової допомоги від 17.02.2024, акту №3 про надання послуг до Договору від 17.10.2023 підлягає частковому задоволенню в розмірі 500грн., а в частині відповідно до акту виконаних робіт № 4 про надання послуг до Договору від 17.10.2023 про надання правової допомоги від 11.06.2024 залишенню без розгляду.

Отже, рішення суду першої інстанції від 07.06.2024 підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні стягненні витрат на правничу (правову) допомогу та прийняття нового судового рішення в цій частині, а в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Щодо розміру витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як вказувалось вище, 05.09.2024 позивачем до суду апеляційної інстанції подано клопотання про долучення доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, яка була надана після ухвалення рішення судом першої інстанції, зокрема:

акт №5 від 18.06.2024:

складання апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07.06.2024 витрачено часу 5 год. вартістю 5000 грн. та

акт №6 від 29.07.2024:

складання відзиву на апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07.06.2024 витрачено часу 7 год.; вартість 5000 грн.

Колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що у будь-якому випадку надання правової допомоги з приводу вирішення навіть певної (усієї) сукупності процесуальних питань у апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому або такому ж розмірі, як надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з адміністративним позовом.

Первинна - більш складна, об`ємна і потребує повного аналізу обставин справи та нормативно-правової бази.

В свою чергу, процедурні питання є типовими, виконання яких потребує більш технічного підходу та не залежить від ціни позову та/або професійного досвіду виконавця.

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, колегія суддів апеляційної інстанції вважає заявлений до відшкодування розмір правової допомоги за складення відзиву на апеляційну скаргу явно завищеним (не співмірним) та таким, що підлягає зменшенню.

Крім того, участь адвоката Ворони Д.С. при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанцій свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг в межах їх повторного вивчення.

Доводи й позиція сторін протягом усього часу розгляду справи не змінювалися, а доводи відзиву не відрізняються від доводів позову.

Таким чином, враховуючи, що правова позиція представника позивача у судах першої і апеляційної інстанцій не змінювалась, об`єктивна необхідність для професійного досвідченого адвоката, який надав правову допомогу позивачу в суді, вдруге вивчати додаткові джерела права та судову практику зі спірних питань була відсутня, оскільки такий представник не міг не бути обізнаним із позицією відповідача, законодавством, яким регулюється спір у справі, документами й доводи, якими відповідач обґрунтовував свої вимоги й інші обставини, а отже підготовка цієї справи в суді апеляційної інстанції не вимагала великого обсягу аналітичної й технічної роботи, - з огляду на що розмір таких витрат також підлягає зменшенню до 300 грн.

В силу ч. 3 ст. 272 КАС України справи, визначені статтею 286 КАС не підлягають оскарженню в касаційному порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 286, 272, 311, 316, 317, 321, 322 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07.06.2024 року скасувати в частині відмови у задоволенні стягнення витрат на правничу (правову) допомогу та прийняти в цій частині нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції відповідно до акту №1 про надання послуг до Договору від 17.10.2023 про надання правової допомоги від 18.01.2024, акту №2 про надання послуг до Договору від 17.10.2023 про надання правової допомоги від 17.02.2024, акту №3 про надання послуг до Договору від 17.10.2023 задовольнити частково.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 500 (п`ятсот) гривень.

В іншій частині у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції відмовити.

Заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції відповідно до акту виконаних робіт №4 про надання послуг до Договору від 17.10.2023 про надання правової допомоги від 11.06.2024 залишити без розгляду.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07.06.2024 року залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 300 (триста) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття 05.09.2024 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя О.М. Лукманова

суддя Н.А. Олефіренко