Справа № 200/2650/24
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 року справа №200/2650/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року (повне судове рішенян складено 05 червня 2024 року) у справі № 200/2650/24 (суддя в І інстанції Лазарєв В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У травні 2024 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі відповідач-1), в якому просив:

1) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо припинення нарахування та виплати пенсії з 01 квітня 2024 року;

2) визнати протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо непоновлення виплати пенсії з 01 квітня 2024 року через установу банку АТ «А-БАНК» за заявою від 01 квітня 2024 року;

3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити нарахування та виплату пенсії за віком на рахунок, відкритий в акціонерному товаристві комерційний банк АТ «А-Банк» (рахунок № НОМЕР_1 в акціонерному товаристві «А-БАНК», МФО 307770, код ЄДРПОУ банку 14360080);

4) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати та виплатити заборгованість з пенсії за віком за період з 01 квітня 2024 року по місяць поновлення пенсійної виплати та виплатити її на рахунок, відкритий в акціонерному товаристві комерційний банк (рахунок № НОМЕР_1 в акціонерному товаристві «А-БАНК», МФО 307770, код ЄДРПОУ банку 14360080).

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що є пенсіонером за віком та перебуває на обліку в УПФ, однак пенсія позивачу з 01.04.2024 не виплачується. Позивач звертав увагу, що відповідач зупинив виплату пенсію без прийняття вмотивованого рішення про зупинення виплати пенсії та протиправно не поновлює її виплату.

Позивач вважав таку бездіяльність УПФ протиправною, оскільки це порушує його конституційні права, у зв`язку з чим звернувся до суду із цим позовом.

Слід зазначити, що 21 травня 2024 року ухвалою місцевого суду Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області залучено до участі у справі, як співвідповідача (далі відповідач-2).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2024 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2024 року, та виплатити заборгованість.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, помилковим висновок суду 1 інстанції про те, що застосування норм Постанов Кабінету Міністрів, якими визначений порядок припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам, є безпідставними.

Законодавець в Законі № 1706 напряму зазначає про реалізацію прав на пенсійне забезпечення внутрішньо переміщених осіб саме через норми підзаконних нормативно-правових актів, у зв`язку з чим відповідач вважає, що суд безпідставно послався в рішенні суду на те, що не підлягають застосуванню норми постанов КМУ, які регулюють правовідносини у сфері реалізації прав внутрішньо переміщених осіб на пенсійне забезпечення.

Позивач, як внутрішньо переміщена особа, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області з дислокацією у м. Костянтинівка як отримувач пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058).

Виплата пенсії проведена по 31.03.2024. Виплата пенсії була автоматично припинена у зв`язку з тим, що позивач не пройшов фізичної ідентифікації, що передбачено Постановою № 637.

Відповідач-1 вважає, що обов`язок поновлення нарахування та виплати пенсії позивачу за наявності діючого рішення відповідача-2 від 08.04.2024 № 83 про відмову позивачу у поновленні виплат пенсії на підставі його заяви від 01.04.2024 № 2363 є нелогічним та помилковим.

Тобто підставою для вчинення дій, спрямованих на поновлення виплати пенсії, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу Пенсійного фонду України в установленому законом порядку.

Враховуючи те, що позивач звернувся до органів Пенсійного фонду України із відповідною заявою від 01.04.2024 № 2363 за поновленням пенсії та ця заява була розглянута відповідачем-2 і саме останній прийняв по ній рішення від 08.04.2024 № 83 про відмову позивачу у поновленні виплат пенсії, вважає, що суд 1 інстанції прийняв помилкове рішення про зобов`язання відповідача-1 поновити пенсію позивачу.

Крім того, апелянт вважає, що оскільки Бюджетним кодексом України визначено, що бюджетні установи, до яких відноситься також і Пенсійний фонд, є неприбутковими, а Законом № 1058 заборонено використання коштів на цілі, не передбачені цим законом, то у Пенсійного фонду відсутні необхідні кошти для сплати судового збору, а отже висновок суду першої інстанції, відповідно до якого вирішено стягнути з ГУ ПФУ за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 800,00 грн є неправомірним.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України. Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, як внутрішньо переміщена особа (довідка № від 03.10.2017) та отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Вищевказані обставини не є спірними та визнаються сторонами.

Згідно витягу з Підсистеми призначення та виплати пенсій, з 01 квітня 2024 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області позивачу припинено нарахування та виплату пенсії, причина припинення: не пройдено фізичну ідентифікацію.

01 квітня 2024 року позивач звернувся через вебпортал ПФУ із заявою про поновлення виплати пенсії на банківський рахунок, відкритий в акціонерному товаристві «А-БАНК».

08 квітня 2024 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківський області вказану заяву розглянуто за принципом екстериторіальності та прийнято рішення № 83, яким позивачу відмовлено в поновленні виплати пенсії. В рішенні зазначено, що відповідно до п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (зі змінами) визначено, що заява про поновлення виплати пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України особисто. Оскільки заява подана із порушенням вимог Порядку 22-1, підстав для поновлення виплати пенсії немає.

Згідно листа віповідача 1 від 24.04.2024, позивачу припинено виплату пенсії з 01.04.2024 у зв`язку з тим, що останній не пройшов фізичну ідентифікацію.

Позивач оскаржує вищевказані дії та бездіяльність відповідача, як такі, що порушують його конституційні права.

Судами встановлено, що ця справа є типовою, оскільки відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи № 805/402/18 (№ Пз/9901/20/18), яке набрало законної сили 04 вересня 2018 року, а саме:

позивач:

1) є громадянином України;

2) має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою органів соціального захисту населення про взяття її на облік, як внутрішньо переміщеної особи;

3) є пенсіонером та отримує пенсію, призначену їй відповідно до Закону № 1058-IV.

Поновлення виплати пенсії потребує здійснення додаткових дій позивачем.

Відповідач право позивача на отримання пенсії не заперечує.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходив з наступного.

Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише відповідачем 1. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій задоволені позовні вимоги. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Згідно частині 3 статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII) для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 1058- ІV).

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Статтею 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Отже, з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що УПФ має право припинити виплату пенсії особі виключно з підстав передбачених законом, про що приймає вмотивоване рішення.

Як встановлено судами, позивачу припинено виплату пенсії, оскільки останній не пройшов фізичну ідентифікацію.

Водночас, статтею 49 Закону № 1058-IV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено.

Зазначені обставини вказують на допущення відповідачем порушення вимог статті 49 Закону № 1058-IV, яка визначає вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії.

Під час виконання вимог статті 9 КАС України в частині з`ясування обставин справи, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, судом не встановлено, а відповідачем не надано жодного доказу прийняття рішення про припинення виплати пенсії позивачу, а також докази в обґрунтування такого припинення виплати пенсії.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано жодного доказу у підтвердження правомірності припинення виплати пенсії позивачу.

Крім того, пункт 5 частини першої статті 49 Закону № 1058-VI, з огляду на приписи Закону № 1706-VII, не може бути застосований, оскільки цей пункт відсилає виключно до випадків, передбачених законом, тобто, вказані правовідносини не можуть бути врегульовані іншими нормативно-правовими актами, зокрема, постановами Кабінету Міністрів України, які відносяться до підзаконних нормативних актів.

Суд вважає необґрунтованими посилання пенсійного органу на постанову Кабінету Міністрів України № 637, оскільки підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Аналогічні правові висновки викладені у рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року за результатами розгляду зразкової справи № 805/402/18, правові висновки якого суд має враховувати при прийнятті рішення (частина 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України).

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, окружний суд дійшов правильного висновку, що припинення нарахування та виплати пенсії позивачу з 01 січня 2024 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах Верховний Суд сформулював раніше, зокрема, у постановах від 13 березня 2018 року (справа № 235/4162/17), 20 березня 2018 року (справа № 234/2389/17), а також у рішенні від 03 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо поновлення виплати пенсії.

08 квітня 2024 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківський області розглянуто заяву позивача від 01 квітня 2024 року за принципом екстериторіальності та прийнято рішення № 83. Таким чином, в цьому випадку відсутня бездіяльність щодо поновлення виплати пенсії позивачу.

Слід звернути увагу, що вказане рішення є чинним та не оскаржується позивачем. Разом з цим, згідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, зазначені процесуальні дії є правом, а не обов`язком суду.

Варто звернути увагу на приписи абзацу 1 пункту 1.1 Порядку № 22-1, які встановлюють для позивача обов`язок надати відповідну заяву про поновлення виплати пенсії до територіального органу ПФУ, при цьому спосіб подання такої заяви вказаною нормою не визначений, що свідчить про те, що така заява може бути подана пенсіонером у будь-який визначений законом спосіб: особисто, через представника, засобами поштового зв`язку, вебпортал, засобами Порталу Дія електронних послуг Пенсійного фонду України або засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг.

Відсутність у переліку заяв, визначених абз. 2 п. 1.1 Порядку № 22-1 заяви про поновлення виплати пенсії жодним чином не виключає можливість її подання через вебпортал або засобами Порталу Дія електронних послуг Пенсійного фонду України або засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг, оскільки така можливість закріплена в п. 1.8 Порядку № 22-1.

Водночас, виходячи з приписів п. 2.8 Порядку № 22-1, подання інших документів від пенсіонера не вимагається.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Щодо посилання апелянта на необґрунтоване стягнення судом першої інстанції судового збору.

Оскарженим рішенням стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 800 (вісімсот) гривень 00 копійок.

За ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина 3 вказаної статті).

Отже, оскільки позовні вимоги задоволені частково, судом обґрунтовано стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати понесені позивачем.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року у справі № 200/2650/24 залишити без змін.

Повне судове рішення 12 вересня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук