Справа № 420/19586/24
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2024-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповідач -1), Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - відповідач -2), в якій просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеської області щодо не призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності;

- визнати протиправним рішення про відмову у призначенні пенсії по інвалідності Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільської області від 11.12.2023 р. № 93;

- відмінити рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільської області від 11.12.2023 р. № 93;

- включити до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 в СПК "Дмитрівка" з 01.12.2004 р. по 05.08.2006 р.;

- включити до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 в Свято-Різдво-Богородичному жіночому монастирі Одеської єпархії УПЦ з 01.06.1995 р. по 31.05.1996 р.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеської області призначити ОСОБА_1 пенсії по інвалідності з 07.12.2023 р.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 07.12.2023 р. звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії по інвалідності. Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 11.12.2023 р. № 93 позивачу відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку із недостатнім страховим стажем. До страхового стажу не зараховано період роботи позивача в жіночому монастирі з 01.06.1995 р. по 31.05.1996 р. оскільки відсутня довідка про сплату страхових внесків. Крім того, із доданого до рішення розрахунку вбачається, що відповідачем-2 не зараховано період роботи позивача в СПК "Дмитрівка" з 01.12.2004 р. по 05.08.2006 р. Позивач вважає відмову у зарахування до страхового стажу періоду роботи в жіночому монастирі з 01.06.1995 р. по 31.05.1996 р. протиправною, так як вважає, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків покладено на страхувальника. Крім того, позивач вказує на протиправність не зарахування до страхового стажу період роботи в СПК "Дмитрівка" з 01.12.2004 р. по 05.08.2006 р., оскільки трудова книжка містить відомості про участь позивача в роботі СПК. Отже, позивач вважає, що у відповідача не було законних підстав не зараховувати спірні періоди до його страхового стажу, вважає свої права порушеними, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 24.06.2024 р. відкрито спрощене провадження у справі та надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.

20.05.2024 р. від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що за результатами розгляду заяви відповідачем-2 прийнято правомірне рішення про відмову у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. За доданими позивачем документами до стажу роботи не зараховано період роботи з 01.06.1995 р. по 31.05.1996 р. в жіночому монастирі, оскільки відсутня довідка про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України та відсутні дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5. Щодо періоду роботи в СПК "Дмитрівка" з 01.12.2004 р. по 05.08.2006 р. зазначив, що під час обчислення стажу роботи в колгоспі після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховують час роботи за фактичною тривалістю. Тобто загальна кількість вихододнів ділиться на 25,4. Аналогічний порядок обчислення стажу роботи застосовується і в тому випадку, коли не встановлювався мінімум трудової участі у громадському господарстві. Основним документом про трудову діяльність членів колгоспу є трудова книжка колгоспника, в яку, зокрема, вносились відомості про трудову участь колгоспника в громадському господарстві: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі, його виконання. Тобто, якщо колгоспник не виробив обов`язковий мінімум трудової участі в громадському господарстві з причин, визнаних правлінням чи загальними зборами колгоспників поважними, адміністрація колгоспу вносила відповідні записи до трудової книжки. У колгоспах велись протоколи засідання правління колгоспу, мінімум трудової участі в громадському господарстві по категоріях працівників затверджувався на щорічних загальних зборах колгоспників, на яких також відбувалось прийняття або вивільнення з членів колгоспу. Вказані обставини суперечать вимогам Порядку № 637, п.2.1 Порядку № 22-1, ст.24, 26, 40, 41 Закону № 1058 та слугували підставою для прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії. Інші документи, які підтверджують ці обставини не надано.

08.07.2024 р. від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на правомірність оскаржуваного рішення, оскільки у позивача відсутній необхідний страховий стаж. До стажу позивача не може бути зарахований період роботи в жіночому монастирі з 01.06.1995 р. по 31.05.1996 р., оскільки відсутня довідка про сплату страхових внесків на заявника. Також вказує на дискреційність повноважень органів Пенсійного фонду України щодо призначення пенсії по інвалідності.

З урахуванням вимог п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, 07.12.2023 р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертизою серії 12 ААВ № 523284 позивач має інвалідність другої групи за загальним захворюванням.

За принципом екстериторіальності дана заява розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільської області, за рішенням якого від 11.12.2023 р. № 93 позивачу відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку із недостатнім страховим стажем.

Страховий стаж особи становить 09 років 04 місяці 17 днів.

До страхового стажу не зараховано період роботи в жіночому монастирі з 01.06.1995 р. по 31.05.1996 р., оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про роботу та сплату страхових внесків.

Крім того, з копії розрахунку стажу позивача вбачається, що до страхового стажу позивача не зараховано період роботи в СПК "Дмитрівка" з 01.12.2004 р. по 05.08.2006 р.

Відповідно до записів № 1-2 трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 позивач в період з 01.12.2004 р. по 05.08.2006 р. був членом СПК "Дмитрівка".

Також на стр.12 вказана трудова участь в роботі в СПК "Дмитрівка" - в 2004 р. відпрацьовано 20 людиноднів, в 2005 р. - 150 людиноднів, що засвідчено печаткою підприємства.

Як вбачається із трудового договору від 01.06.1995 р. № 3, укладеного між позивачем та Олександрівським жіночим монастирем, позивача прийнято на посаду різноробочого на період з 01.06.1995 р. по 31.12.1995 р.

Згідно з трудовим договором від 01.01.1996 р. № 4, укладеного між позивачем та Олександрівським жіночим монастирем, позивача прийнято на посаду різноробочого на період з 01.01.1996 р. по 31.05.1996 р.

Зазначені обставини підтверджуються й довідкою Свято-Різдво-Богородичного жіночого монастиря Одеської єпархії УПЦ від 05.05.2022 р. № 30, згідно якої позивач в період з 01.06.1995 р. по 31.12.1995 р. та з 01.01.1996 р. по 31.05.1996 р. працював в Олександрівському жіночому монастирі в якості різноробочого.

Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 03.08.2022 р. № 2443/06-16 Свято-Різдво-Богородичний жіночий монастир Одеської єпархії УПЦ (Олександрівський жіночий монастир) перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України як юридична особа.

Не погоджуючись з відмовою у призначенні пенсії по інвалідності та не зарахування спірного стажу, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст.ст.22, 64 Конституції України).

Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996 р., ратифікована Законом України від 14.09.2006 р. № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 р. (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п.23 ч.І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел з 01.01.2004 р. визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який прийнятий на зміну положенням Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII).

Згідно ст.1 Закону № 1788-XII, зокрема, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.30 Закону № 1058-IV пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Згідно ч.1 ст.32 Закону № 1058-IV особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією для осіб з інвалідністю II та III груп: від 43 років до досягнення особою 45 років включно - 10 років.

Відповідно до ст.34 Закону № 1058-IV пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності. Особам з інвалідністю, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 цього Закону, пенсії по інвалідності призначаються довічно.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з ч.1 ст.24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Приписами ч.2,3 ст.24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, позивачу як особі, який досяг віку 45 років для призначення пенсії по інвалідності необхідно мати страховий стаж не менше 10 років.

Згідно ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 62 Закону № 1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.4 ст.24 Закону № 1058-ІV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Приписами ч.1 ст.56 Закону № 1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до ст.48 КЗпП України, положення якої кореспондуються зі ст.62 Закону № 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Аналогічна норма передбачена постановою Кабінету Міністрів "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" від 12.08.1993 р. № 637 (далі - Порядок № 637).

Отже, основним документом, який підтверджує наявність у особи трудового стажу, є трудова книжка. При цьому, чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження спеціального трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості.

У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 р. № 637 (далі - Порядок № 637) зазначено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Вказана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній в постановах від 25.04.2019 р. у справі № 497/472/17, від 04.07.2019 р. у справі № 497/198/17.

Щодо позовних вимог про зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 01.06.1995 р. по 31.05.1996 р., суд зазначає наступне.

Згідно із оскаржуваного рішення від 11.12.2023 р. № 93 до страхового стажу не зараховано період роботи в жіночому монастирі з 01.06.1995 р. по 31.05.1996 р., оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про роботу та сплату страхових внесків.

Судом встановлено, що за трудовими договорами від 01.06.1995 р. № 3, від 01.01.1996 р. № 4, а також довідкою Свято-Різдво-Богородичного жіночого монастиря Одеської єпархії УПЦ від 05.05.2022 р. № 30 позивач в період з 01.06.1995 р. по 31.12.1995 р. та з 01.01.1996 р. по 31.05.1996 р. працював в Олександрівському жіночому монастирі в якості різноробочого.

Суд бере до уваги, що відповідачами не заперечується факт трудової діяльності позивача в Свято-Різдво-Богородичному жіночому монастирі Одеської єпархії УПЦ (Олександрівському жіночому монастирі), а також не ставиться під сумнів достовірність записів трудової книжки та архівної довідки.

Разом з тим, відповідачем до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.06.1995 р. по 31.05.1996 р., оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про роботу та сплату страхових внесків.

Відповідно до ст.1 Закону № 1058-IV страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно із ст.20 Закону № 1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст.106 Закону № 1058-IV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.

Страхові внески є умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті. Перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки воно здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Крім того, п.1 ст.12 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що саме Пенсійний фонд відповідно до покладених на нього завдань формує та веде реєстр застрахованих осіб Державного реєстру, здійснює заходи щодо надання інформації з Державного реєстру відповідно до цього Закону. Пенсійний фонд України забезпечує ведення Реєстру застрахованих осіб відповідно до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 27.03.2018 р. № 8-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.04.2018 р. за № 476/31928 (далі - Положення).

Джерелом формування Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, дані якого використовуються при призначенні пенсії та всіх видів державної соціальної допомоги, є персоніфіковані відомості про застрахованих осіб, інформація про нарахування та сплату страхових внесків, що подаються страхувальниками та фізичними особами - підприємцями у складі звітності до органів Державної податкової служби України та за період 1998-2010 роки до органів Пенсійного фонду України. Відповідно до Положення відомості до Реєстру застрахованих осіб, зміни, уточнення до них вносяться в електронній формі в автоматичному режимі на підставі: звітності, що подається страхувальниками до Пенсійного фонду України, відомостей центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

У разі припинення страхувальника зміни та уточнення до відомостей Реєстру застрахованих осіб вносяться на підставі відомостей, поданих правонаступником. У разі припинення або зняття з обліку у фіскальних органах страхувальника без визначення правонаступника зміни та уточнення до відомостей Реєстру застрахованих осіб вносяться відповідно до рішення суду, що набрало законної сили.

Верховний Суд у постанові від 17.07.2019 р. у справі № 144/669/17 дійшов висновку, що відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії за період з 01.07.2004 р. по 01.04.2005 р. не є підставою для позбавлення позивача права на перерахунок пенсії. Працівник не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи.

В подальшому цей правовий висновок підтримано Верховним Судом у постановах від 23.03.2020 р. у справі № 535/1031/16-а, від 09.10.2020 р. у справі № 341/460/17, від 30.12.2021 р. у справі № 348/1249/17 та від 11.10.2023 р. по справі № 340/1454/21.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що період роботи в Свято-Різдво-Богородичному жіночому монастирі Одеської єпархії УПЦ (Олександрівському жіночому монастирі) з 01.06.1995 р. по 31.05.1996 р. підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Щодо позовних вимог про зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 01.12.2004 р. по 05.08.2006 р. суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що під час розрахунку страхового позивача до нього не зараховано період роботи в СПК "Дмитрівка" з 01.12.2004 р. по 05.08.2006 р.

Відповідач-2 у своєму рішенні та відзиві не надав обґрунтувань щодо наявності законних підстав для не зарахування спірного стажу. Однак, відповідач-1 у своєму відзиві наголосив, що стаж трудової участі в роботі в СПК "Дмитрівка" не підлягає зарахуванню, оскільки позивач не виробив обов`язковий мінімум трудової участі в громадському господарстві.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Відповідно до роз`яснення Міністерства соціального забезпечення України від 17.05.1992 р. № 17 "Про порядок застосування окремих положень статей Закону України "Про пенсійне забезпечення"", при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової діяльності в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю. Тобто загальна кількість вихододнів ділиться на 25,4.

Відповідно до записів № 1-2 трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 позивач в період з 01.12.2004 р. по 05.08.2006 р. був членом СПК "Дмитрівка". Також на стр. 12 вказана трудова участь в роботі в СПК "Дмитрівка" - в 2004 р. відпрацьовано 20 людиноднів при нормі 170 людиноднів, в 2005 р. - 150 людиноднів при нормі 170 людиноднів, що засвідчено печаткою підприємства.

Також в трудовій книжці позивача наявні записи щодо періоду його роботи в СПК "Дмитрівка", зокрема, записи про прийом на роботу, записи про звільнення, при цьому, відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, не доведено правомірність дій щодо не зарахуванні до страхового стажу періоду роботи позивача з 01.12.2004 р. по 05.08.2006 р.

Разом з тим, суд вважає, що питання про зарахування такого періоду роботи позивача з 01.12.2004 р. по 05.08.2006 р. в СПК "Дмитрівка" до його страхового стажу за фактичною тривалістю (із застосуванням коефіцієнта 25,4) повинно вирішуватись органом Пенсійного фонду при повторному розгляді заяви позивача щодо призначення пенсії по інвалідності (обчисленні стажу для призначення пенсії).

Суд наголошує, що право особи на отримання пенсії, як складової частини права на соціальний захист, є її конституційним правом, що гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України. Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської соціальної хартії та ч.ч.1, 3 ст.46 Конституції України працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.

Таким чином, відповідачем-2 під час прийняття рішення від 11.12.2023 р. № 93, яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії по інвалідності, не враховано усі обставини, що мають значення для призначення даного виду пенсії позивачу, як наслідок, відповідач допустив неналежний розгляд поданої позивачем заяви і документів та, відповідно, прийняв необґрунтоване рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії по інвалідності.

Отже, рішення від 11.12.2023 р. № 93 є протиправними та таким, що підлягає скасуванню, а порушені права позивача слід відновити шляхом зобов`язання Головного управління ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 01.06.1995 р. по 31.05.1996 р. в Свято-Різдво-Богородичному жіночому монастирі Одеської єпархії УПЦ (Олександрівському жіночому монастирі).

Щодо позовної вимоги про зобов`язання призначити пенсію по інвалідності з 07.12.2023 р., суд зазначає наступне.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з п.1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 р. № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Таким чином, належним способом захисту прав позивача у цій справі є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву позивача від 07.12.2023 р. про призначення пенсії по інвалідності, в ході чого вирішити питання про зарахування періоду роботи позивача з 01.12.2004 р. по 05.08.2006 р. в СПК "Дмитрівка" до його страхового стажу за фактичною тривалістю (із застосуванням коефіцієнта 25,4) та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Позивач звільнений від сплати судового збору, інших витрат не поніс, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 263 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м.Одеса, вул.Канатна, буд.83, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (46001, м.Тернопіль, Майдан Волі, буд.3, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (46001, м.Тернопіль, Майдан Волі, буд.3, ) від 11.12.2023 р. № 93 про відмову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) в призначенні пенсії по інвалідності.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м.Одеса, вул.Канатна, буд.83, ) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до страхового стажу період роботи з 01.06.1995 р. по 31.05.1996 р. в Свято-Різдво-Богородичному жіночому монастирі Одеської єпархії УПЦ (Олександрівському жіночому монастирі).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м.Одеса, вул.Канатна, буд.83, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) від 07.12.2023 р. про призначення пенсії по інвалідності, в ході чого вирішити питання про зарахування періоду роботи позивача з 01.12.2004 р. по 05.08.2006 р. в СПК "Дмитрівка" до його страхового стажу за фактичною тривалістю (із застосуванням коефіцієнта 25,4) та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко