Справа № 464/4573/24
Суддя: Горбань О. Ю.
Дата ухвалення: 2024-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 464/4573/24
пр.№ 2-а/464/56/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.09.2024 Сихівський районний суд міста Львова

в складі: головуючого-судді Горбань О.Ю.,

секретаря судових засідань Баурової Ю.П.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Щур А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з адміністративним позовом про скасування постанови, яка винесена начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_2 відносно позивача,про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення № 398 від 20.06.2024 за ч.2 ст.210-1 КУпАП та закриття провадження у справі.

Обґрунтовує позов тим, що в протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що 20.06.2024 у ході вручення повістки на відправку для проходження у військовій частині позивач категорично відмовився від її отримання, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.2 ст.210-1 КУпАП. Звертає увагу, що він є священослужителем служителем (дияконом) збору Релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні», що підтверджується довідкою №9025 від 28.11.2023, виданою Релігійної організацією «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні». Відтак, позивач має право на відмову від проходження військової служби з релігійних переконань, свобода сповідувати свою релігію не підлягає обмеженню навіть в інтересах національної безпеки чи територіальної цілісності, а тому ухвалення постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію у вигляді відмови отримання повістки, за що передбачена відповідальність за частиною другою ст. 210-1 КУпАП, є незаконною. Крім того, в оскаржуваній постанові визначено кваліфікацію адмінправопорушення як повторне протягом року вчинення, тоді як позивач не вчиняв правопорушення, передбачене ч.1 ст.210-1 КУпАП, його не було піддано адміністративному стягненню протягом останнього року.

Ухвалою від 27.06.2024 відкрите провадження у справі.

08.07.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечив позовні вимоги позивача. Зазначає, що ч.2 ст.210-1 КУпАП передбачає відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію вчинене в особливий період. Дана норма є бланкетною, тобто, відсилає до іншого законодавства, яке регулює порядок проведення мобілізації. Відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також порядку ведення військового обліку призовників та військовозобов`язаних, затвердженого Постановою КМУ від 30.12.2022 військовозобов`язані, призовники та резервісти зобов`язані у разі отримання ними виклику до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної політики явитися за таким викликом у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях). Таким чином, на ім`я ОСОБА_1 була виписана повістка про його явку на 20.06.2024 о 20.00 год., від отримання якої останній відмовився, що підтверджується актом про відмову, внаслідок чого відносно нього складено оскаржувану постанову. Наявність у позивача довідки про належність до релігійної організації не звільняє його від такого обов`язку, а тому постанова винесена правомірно. Просить в позові відмовити.

Позивач в судовому засіданні пояснив, що від є свідком Єгови більше 26 років та є священнослужителем в релігійній організації, що підтверджується довідкою. Вказав, що неодноразово звертався до відповідача з письмовою заявою про те, що він через релігійні переконання не може виконувати військовий обов`язок, однак така заява залишена відповідачем без реагування та належної оцінки. Позов підтримує, просить його задовольнити.

Представник позивача адвокат Щур А.А. в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позові, покликаючись на судову практику, рішення ЄСПЛ, просить позов задовольнити.

В судовому засіданні 23.07.2024 представник ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 підтримала викладене у відзиві на позовну заяву, просить в позові відмовити в повному обсязі. Додатково вказала, що в оскаржуваній постанові міститься описка в даті порушення і в частині статті. В судове засідання 12.09.2024 не з`явилася, належно повідомлялась про день та час розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що постановою 20.06.2024 начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_2 на позивача складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення № 398 за ч.2 ст.210-1 КУпАП за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме за, не маючи підстав для відстрочки або підстав для непридатності для несення служби, відмовився від отримання повістки для відправки у команді до військової частини НОМЕР_1 з метою проходження військової служби під час мобілізації. На нього накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 25500 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що 25.01.2016 позивач звернувся до військового комісара Сихівського району м. Львова із заявою про застосування відносно нього ч. 4 ст. 35 Конституції України як норму прямої дії, оскільки виконання військового обов`язку суперечить його релігійним переконанням, ОСОБА_1 належить до релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні». Просить звільнити його від призову до військової служби.

10.06.2024 позивач звернувся до начальника ТЦК Сихівського району м.Львова із заявою про застосування відносно нього ст.9 Європейської Конвенції, оскільки виконання військового обов`язку суперечить його релігійним переконанням, ОСОБА_1 призначений на посаду священнослужителя - диякона в Релігійній організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні». Виконання цього обов`язку замінити альтернативною (невійськовою) службою.

20.06.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 винесено постанову №398 за справою про адміністративне правопорушення, відповідно до якої вирішено, що ОСОБА_1 20.06.2023 в процесі уточнення облікових даних категорично відмовився від отримання повістки на відправку для проходження у військовій частині, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 25500 грн. (а.с.9-10).

Відповідно до ст. 256 КпАП України у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Відповідно до копії довідки, виданої Релігійною організацією «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» №9025 від 28.11.2023 ОСОБА_1 призначений на посаду священослужителя служителем (дияконом) збору Релігійної організації "Релігійний центр Свідків Єгови в Україні».

Разом з тим, статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язковим для громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, що також передбачено ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Надаючи оцінку доводу позивача щодо наявності у нього права на отримання відстрочки від призову під час мобілізації у зв`язку з релігійними переконаннями на підставі норм частини четвертої статті 35 Конституції України та статті 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», суд зазначає наступне.

Дійсно, частиною четвертою статті 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. Тим самим, конституційні права та свободи людини і громадянина, що передбачені статтею 35 Конституції України, не можуть бути обмежені у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку на період дії правового режиму воєнного стану має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Водночас, статтею 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» від 12 грудня 1991 року № 1975-XII передбачено, що право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Основним національним нормативно-правовим актом у сфері свободи віросповідання є Закон України «Про свободу совісті та релігійні організації», відповідно до якого видаються інші вітчизняні законодавчі документи.

Стаття 3 даного Закону кожному громадянину в Україні гарантує право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії. Батьки або особи, які їх замінюють, за взаємною згодою мають право виховувати своїх дітей відповідно до своїх власних переконань та ставлення до релігії.

Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.

Згідно з положеннями частині третьої статті 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Організація Об`єднаних Націй як глобальна міжнародна організація, створена для підтримання та зміцнення миру і міжнародної безпеки, а також розвиток співробітництва між державами світу. Основними міжнародно-правовими актами, що регламентують право людини на свободу віросповідання є:

1) Загальна декларація прав людини, прийнята і проголошена резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 10 грудня 1948 року;

2) Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, підписана 4 листопада 1950 року урядами держав-членів Ради Європи та ратифікована Україною 17 липня 1997 року;

3) Міжнародний пакт про громадянські і політичні права, прийнятий 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР 19 жовтня 1973 року.

Стаття 18 Загальної декларації прав людини визначає: «Кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання і свободу сповідувати свою релігію або переконання як одноособово, так і разом з іншими, прилюдним або приватним порядком в ученні, богослужінні і виконанні релігійних та ритуальних обрядів».

Відповідно до ст. 19 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено Європейський Суд з прав людини, який забезпечує гарантії прав людини, є контрольним механізмом, закладеним Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання державами-учасницями її положень, упровадження норм і принципів у рамки національних правових систем.

Стаття 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Свобода думки, совісті і релігії» у частині першій фактично повторює правові засади, проголошені у статті 18 Загальної декларації прав людини, а саме: «1. Кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно».

Водночас, частина друга статті 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод доповнює постулати щодо свободи думки, совісті та релігії і вказує на виняткові випадки, коли така свобода може бути обмеженою: «2. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Таким чином, уряди держав-членів Ради Європи, окрім утвердження в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод міжнародних нормативних прерогатив на свободу думки, совісті та релігії людини проголошених ООН, все ж вказують на можливість обмеження їхньої реалізації, якщо такі обмеження, перш за все, передбачені чинним законодавством демократичного суспільства та покликані захищати громадську безпеку, публічний порядок, здоров`я чи моральні засади, а також покликані захищати права та свободи інших членів суспільної ланки.

У частині третій стаття 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права задекларовано: «3. Свобода сповідувати релігію або переконання підлягає лише обмеженням, які встановлено законом і які є необхідними для охорони суспільної безпеки, порядку, здоров`я і моралі, так само як і основних прав та свобод інших осіб».

Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» альтернативна (невійськова) служба під час війни не визначена.

Таким чином, посилання позивача на незаконність оскаржуваної постанови через те, що він за релігійним переконанням не може бути призваний на військову службу, суд не бере до уваги, оскільки постанова винесена відносно позивача за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період.

Разом з тим, Законом України 09.05.2024 внесені зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення і відповідно редакція ч. 3 ст. 210-1 КУпАП викладена як порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоплачених мінімумів доходів громадян і на посадових органах органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоплачених мінімумів доходів громадян.

Тоді як в оскаржуваній постанові зазначено правову кваліфікацію за ч.2 ст.210-1 КУпАП, тим самим описує диспозицію, яка передбачена в ч.3 ст.210-1 КУпАП.

Суд погоджується з доводами позивача та його представника щодо невірної кваліфікації діянь позивача за ч.2 ст.210-1 КУпАП, що не узгоджується з викладеними обставинами в оскаржуваній постанові. Крім того, в оскаржуваній постанові зазначено дату вчинення 20.06.2023, тоді як постанова прийнята 20.06.2024.

Позиція представника відповідача ОСОБА_4 про механічні описки в оскаржуваній постанові в частині кваліфікації правопорушення та дати події не заслуговують на увагу суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасовувати рішення суб`єкта владних повноважень і направляти справу на нове розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасовувати рішення суб`єкта владних повноважень і закривати справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Згідно ч.1ст.38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні-не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначених у частині сьомій цієї статті, та за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді). За ч.7 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.

Враховуючи те, що у змісті постанови часом вчинення ОСОБА_1 правопорушення вказано 20.06.2023, а його дії кваліфіковані за ч.2 ст.210-1 КУпАП, тоді як відсутня повторність, за таких обставин суд позбавлений можливості визначитись із строками накладення адміністративного стягнення, чинність тієї чи іншої норми на той період, адже було внесено ряд змін. За вказаних обставин спірна постанова підлягає скасуванню із надсиланням справи на новий розгляд.

Судові витрати слід розподілити у відповідності до ч. 3 ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 9, 73-77, 90, 94, 242, 244-246, 286 КАС України, суд

у х в а л и в:

Позов задовольнити частково.

Скасувати постанову №398 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 2 ст. 210-1 КУпАП начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_2 від 20 червня 2024 року про накладення на ОСОБА_1 штрафу в розмірі 25 500 грн, а справу направити на новий розгляд до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривні 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасники:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , КОД НОМЕР_3 .

Повний тест рішення складено 13.09.2024.

Суддя О.Ю.Горбань