Справа № 640/20270/22
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Сорочка Є.О.,

за участі секретаря судового засідання Фищук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, роновлення на посаді, стягнення коштів,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив суд:

скасувати наказ № 2060ц, виданий 24 жовтня 2022 року Офісом Генерального прокурора про звільнення державного службовця 6 рангу ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу внутрішнього аудиту за ініціативою суб`єкта призначення згідно пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» з 24 жовтня 2022 року;

поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Офісу Генерального прокурора з 24 жовтня 2022 року;

стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суму невиплаченої компенсації у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю у розмірі 51278, 20 грн та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 жовтня 2022 року по 21 листопада 2022 року в розмірі 59679,00 грн з урахуванням збільшення суми на день прийняття рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач наголив на відсутності у відповідача правових підстав для звільнення позивача з посади у зв`язку з порушенням порядку такого звільнення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

На виконання положень Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», адміністративну справу було передано до Київського окружного адміністративного суду за належністю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року адміністративну справу прийнято до провадження та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 р. адміністративний позов задоволено повністю.

Скасовано наказ № 2060ц, виданий 24 жовтня 2022 року Офісом Генерального прокурора про звільнення державного службовця 6 рангу ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу внутрішнього аудиту за ініціативою суб`єкта призначення згідно пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» з 24 жовтня 2022 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Офісу Генерального прокурора з 24 жовтня 2022 року.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суму невиплаченої компенсації у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю у розмірі 51278, 20 грн (п`ятдесят одна тисяча двісті сімдесят вісім гривень двадцять копійок) та середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1005581, 04 грн (один мільйон п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят одна гривня чотири копійки).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якоюу задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2024 відкрито апеляційне провадження за скаргою та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 07.08.2024.

16.07.2024, під № 28350 до суду від сторони позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

07.08.2024, під № 31412 від Офісу Генерального прокурора до суду надійшли додаткові пояснення по справі.

07.08.2024 судом оголошено по справі перерву до 04.09.2024, а також продовжено строк розгляду апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

04.09.2024 судом оголошено вступну і резолютивні частини постанови.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 03 серпня 2021 року позивач був призначений на посаду заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Офісу Генерального прокурора (посада категорії «Б»).

18 серпня 2022 року Офісом Генерального прокурора прийнято наказ № 24шц, яким скорочено штатну чисельність відділу внутрішнього аудиту Офісу Генерального прокурора 2 одиниці, а саме: заступник начальника відділу (посада державної служби) - 1; головний спеціаліст - 1.

19 серпня 2022 року позивачу вручено попередження про звільнення, згідно з яким внесено зміни до структури та штатного розпису Офісу Генерального прокурора та скорочено посаду заступника начальника відділу внутрішнього аудиту. Позивачу запропоновано вакантні посади згідно переліку станом на 18 серпня 2022 року.

У подальшому, позивач отримував переліки вакантних професій від 30 серпня 2022 року, 06 жовтня 2022 року та 12 жовтня 2022 року.

08 вересня 2022 року позивачем було подано заяву про переведення на посаду із списку - головного спеціаліста Департаменту кримінально-правової політики та захисту інвестицій.

08 вересня 2022 року позивачем було подано заяву про переведення на посаду із списку - головного спеціаліста Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності.

08 вересня 2022 року позивачем було подано заяву про переведення на посаду із списку - головного спеціаліста Департаменту організації та процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, що посягають на функціонування економіки та кібербезпеки держави.

08 вересня 2022 року позивачем було подано заяву про переведення на посаду із списку - головного спеціаліста Департаменту представництва інтересів держави у суді.

09 вересня 2022 року в.о.н. Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності листом № 21-1317 вн-22 повідомив, що заява позивача буде розглянута протягом 30 днів в порядку Закону України «Про звернення громадян».

13 вересня 2022 року начальник Департаменту організації та процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, що посягають на функціонування економіки та кібербезпеку держави листом № 08/2/2 - 277 вн-22 повідомив позивача про те, що йому відмовлено у переведенні на посаду головного спеціаліста, у зв`язку з тим, що позивачем не подано документів, на підставі яких можливо встановити відповідність вакантній посаді.

20 вересня 2022 року начальник Департаменту кримінальної політики та захисту інвестицій листом № 06/1/2-447вих-22, відмовив у переведенні на посаду.

11 жовтня 2022 року в.о. начальника Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера, листом № 21-1543вих-22, повідомлено позивача про те, що у Департаменті наявні дві вакантні посади згідно переліку: головний спеціаліст відділу бухгалтерського обліку та звітності (на час відпустки для догляду за дитиною осинового працівника) та головного спеціаліста відділу розрахунків із заробітної плати ((на час відпустки для догляду за дитиною осинового працівника).

06 жовтня 2022 року позивач додатково подав згоду на переведення на будь-яку з запропонованих вакантних посад, відповідно до отриманого ним переліку станом на 06 жовтня 2022 року.

12 жовтня 2022 року позивач повторно подав згоду на переведення на будь-які з запропонованих вакантних посад відповідно до нового переліку станом на 12 жовтня 2022 року.

24 жовтня 2022 року наказом Офісу Генерального прокурора № 2060ц, позивача звільнено з посади заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Офісу Генерального прокурора за ініціативою суб`єкта признання за пунктом 4 частини 1 статті 83, пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» з 24 жовтня 2022 року.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що:

- позивачу двічі було запропоновано наявні посади за списками вакантних посад в Офісі Генерального прокурора, як зазначено в попередженні, «з метою подальшого працевлаштування, з урахуванням професійної підготовки та професійних компетентностей, достатніх для повного і якісного виконання обов`язків за посадою» замість іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, як це передбачено абзацом 2 частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», однак, зазначений в попередженні про звільнення та доданий до нього список вакантних посад в Офісі Генерального прокурора на певні дати (18 серпня та 30 серпня 2022 року), з яким ознайомився позивач, не може розглядатись, як пропозиція рівнозначної або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей державного службовця згідно з абзацом 2 частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу»;

- при підготовці попередження про наступне звільнення заступника начальника відділу внутрішнього аудиту від 19 серпня 2022 року № 07-2979вн-22 та списку вакантних посад не було вирішено питання визначення рівнозначної або нижчої посади державної служби, що відповідає професійній підготовці та професійним компетентностям цього державного службовця, яка мала бути йому запропонована одночасно з попередженням згідно з абзацом 2 частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», і у разі відмови від якої державний службовець підлягав звільненню відповідно до абзацу 3 частини 3 цієї статті;

- відповідачем не було встановлено, що відсутня можливість запропонувати відповідні посади, як це передбачено абзацом 3 частини 3 зазначеної статті Закону, що також тягне за собою звільнення державного службовця;

- суд дійшов висновку про грубе порушення відповідачем порядку звільнення позивача, що визначений статтею 87 Закону України «Про державну службу», що потягло за собою безпідставне звільнення позивача на підставі оскаржуваного у даній справі наказу.

Натомість, апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх необґрунтованими, позаяк:

- з метою можливого працевлаштування, ОСОБА_1 пропонувалися усі вакантні та тимчасово вакантні посади державної служби Офісу Генерального прокурора згідно переліку від 18.08.2022, 30.08.2022, 06.10.2022 та 12.10.2022, однак, з різних об`єктивних причин, як то відповідність кваліфікаційним критеріям, навичкам та вмінням, позивач не міг бути переведених на вакантні посади. Відповідач наголошує на тому, що ним, як роботодавцем було дотримано процедуру звільнення позивача з посади. Інші посади, які стали вакантними чи встановлені відповідними наказами Генерального прокурора станом на 20.10.2022, окрім наданих 19.08.2022, 30.08.2022, 06.10.2022 та 12.10.2022 в Офісі Генерального прокурора були відсутні;

- у порушення норм ст. 242 КАС України, суд першої інстанції дійшов необгрунтованого та помилкового висновку про грубе порушення відповідачем порядку звільнення позивача, який встановлено абзацом 2 та абзацом 3, частини 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу»;

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вимоги Положення № 25-2022 не враховують вимог Закону України «Про державну службу», а тому, не можуть бути застосовані для регулювання спірних правовідносин в частині, що суперечить вимогам такого Закону, оскільки вказане Положення № 25-2022 має меншу юридичну силу у порівнянні з приписами Закону України «Про державну службу»;

- суд, ухвалюючи рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді, мав визначити дату, з якої позивач підлягає поновленню на посаді, 25.10.2022, а не 24.10.2022, який був останній робочим днем ОСОБА_1 і за який йому сплачено заробітну плату;

- щодо стягнення невиплаченої суми лікарняних, апелянтом зауважено, що оскільки страховий випадок у ОСОБА_1 настав у вересні 2022 року, то розрахунковий період рахується з вересня 2021 року по серпень 2022 року, а не з жовтня 2021 року по вересень 2022 року. Також, сума допомоги по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною або хворим членом сім`ї) у розрахунку на місяць не повинна перевищувати розміру максимальної величини бази нарахування єдиного внеску (абзац другий пункту 2 постанови № 1266). Ураховуючи це, суд у оскаржуваному рішенні дійшов хибного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги у частині стягнення невиплаченої компенсації у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю у розмірі 51278,20 грн, оскільки станом на дату розгляду справи та ухвалення рішення матеріальне забезпечення відповідно до наданих листків непрацездатності ОСОБА_1 виплачено у повному обсязі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частин 2, 3 статті 5 Закону України «Про державну службу», відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 цього Закону).

Підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначені статтею 87 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до норм пункту 1 частини 1 цієї статті, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», установлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Під час розгляду данного спору в суді першої інстанції було досліджено, що Генеральним прокурором 18 серпня 2022 року видано наказ № 24 шц про внесення змін до структури та штатної чисельності відділу внутрішнього аудиту Офісу Генерального прокурора.

У результаті цього скорочено дві посади, а штатна чисельність відділу внутрішнього аудиту станом на 01 серпня 2022 року становила 7 одиниць (начальник відділу, заступник начальника відділу та 5 головних спеціалістів), а станом на 01 вересня 2022 року - 5 одиниць (начальник відділу та 4 головних спеціаліста), тобто, 18 серпня 2022 року в Офісі Генерального прокурора відбулось скорочення посад заступника начальника відділу внутрішнього аудиту та головного спеціаліста.

У зв`язку з цим, 19 серпня 2022 року ОСОБА_1 було ознайомлено зі списком вакантних посад Офісу Генерального прокурора станом на 18 серпня 2022 року у кількості 44 вакантних посад державної служби.

Також, 30 серпня 2022 року ОСОБА_1 було запропоновано оновлений список вакантних посад державної служби у кількості 45 посад, у зв`язку з внесенням змін до штатної чисельності управління інформаційної політики Офісу Генерального прокурора, затверджених наказом Генерального прокурора від 24 серпня 2022 року № 25шц, з яким останній ознайомився 30 серпня 2022 року.

У зв`язку із скороченням зазначеної посади, відповідно до вимог статей 83, 87 Закону України «Про державну службу», ОСОБА_1 19 серпня 2022 року попереджено про наступне звільнення із займаної посади.

Проте, в самому тексті попередження було зазначено, про наступне звільнення із займаної посади державної служби не пізніше ніж за 30 календарних днів з дня ознайомлення з цим попередженням без посилання на обставини, що відповідно до Закону є підставою для звільнення, а саме: відсутність можливості запропонувати відповідні посади, а також відмова державного службовця від переведення на запропоновану посаду.

Таким чином, судом першої інстанції слушно зауважено про те, що наведене у попередженні про звільнення формулювання про наступне звільнення із займаної посади державної служби не пізніше ніж за 30 календарних днів з дня ознайомлення з цим попередженням передбачає безумовне звільнення у вказаний термін, в той час, як абзацом 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» встановлено, що державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Разом з тим, застосоване у попередженні формулювання «Ви попереджаєтеся про наступне звільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів з дня Вашого ознайомлення з цим попередженням», є суттєво іншим за змістом ніж положення абзацу 1 частини 3 статті 87 України «Про державну службу», з огляду на що, наведене у попередженні про звільнення формулювання про наступне звільнення із займаної посади державної служби не пізніше ніж за 30 календарних днів з дня ознайомлення з цим попередженням не відповідає вимогам частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Важливим є те, що безпосередньо в тексті попередження позивачу було запропоновано наявні вакантні посади державної служби згідно з додатком з метою подальшого працевлаштування, з урахуванням професійної підготовки та професійних компетентностей, достатніх для повного та якісного виконання обов`язків за посадою.?

Список наданих вакантних посад в Офісі Генерального прокурора станом на 18 серпня 2022 року містить 44 вакантні посади, пов`язані з виконанням різноманітних завдань і функцій у 16 окремих структурних підрозділах, а список станом на 30 серпня 2022 року - 45 посад у 17 підрозділах.

Тож, позивачу було запропоновано наявні посади за списками вакантних посад в Офісі Генерального прокурора, як зазначено в попередженні, з метою подальшого працевлаштування, з урахуванням професійної підготовки та професійних компетентностей, достатніх для повного і якісного виконання обов`язків за посадою, замість іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, як це передбачено абзацом 2 частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Так, зазначений в попередженні про звільнення та доданий до нього список вакантних посад в Офісі Генерального прокурора на певні дати (18 серпня та 30 серпня 2022 року), з яким ознайомився позивач, не може розглядатись як пропозиція рівнозначної або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей державного службовця згідно з абзацом 2 частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», оскільки фактично: доводить до відома державного службовця лише інформацію про наявність в державному органі на визначену дату певних вакантних посад за переліком, наведеним у зазначеному списку; створює умови, за яких забезпечення встановлення факту відповідності або невідповідності професійної підготовки та професійних компетентностей державного службовця вимогам, встановленим до посад із зазначеного списку, покладається на самого державного службовця шляхом звернення до керівників відповідних структурних підрозділів для проведення співбесіди.

При цьому, у відповідності до наведених вище вимог Закону України «Про державну службу» саме суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Тобто, обов`язок щодо визначення посад, які будуть відповідати рівню професійної підготовки та професійним компетентностям державного службовця, які пропонуватимуться останньому у визначеному частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» порядку, покладається саме на суб`єкта призначення або керівник державної служби, а не на такого державного службовця.

Водночас, фактично склалась ситуація, за якої позивачу надано список вакантних посад для продовження проходження державної служби, на які він надава згоду, однак отримував відмови, з посиланням на різні підстави, як то відсутність досвіду/навичок/умінь та компетентностей тощо, що є алогічним, позаяк, вказані посади було запропоновано самим роботодавцем з метою продовження проходження позивачем державної служби.

Судом першої інстанції було досліджено, що 08 серпня 2022 року були зареєстровані наступні заяви ОСОБА_1 : на ім`я начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора Яновича С. щодо погодження переведення на вакантну посаду головного спеціаліста Департаменту кадрової роботи та державної служби за № 139582-22;

на ім`я начальника Департаменту представництва інтересів держави в суді Осадчої О. щодо погодження переведення на вакантну посаду головного спеціаліста Департаменту представництва інтересів держави в суді за № 139584-22.

Департаментом кадрової роботи та державної служби розглянуто зазначену заяву та запрошено ОСОБА_1 для проведення співбесіди 15 вересня 2022 року.

Департамент кадрової роботи та державної служби внутрішнім листом від 15 вересня 2022 року № 07-3527ВН-22 повідомив останнього про відсутність можливості надання згоди на переведення.

У Департаменті представництва інтересів держави в суді розглянуто заяву ОСОБА_1 та 09 вересня 2022 року проведено співбесіду, за результатами якої листом від 09 вересня 2022 року № 15/4-5682ВИХ-22 останнього повідомлено про неможливість погодження на вакантну посаду головного спеціаліста у зв`язку з недостатнім рівнем знань вимог законодавства у необхідному для виконання посадових обов`язків обсязі.

Водночас, 09 вересня 2022 року до Департаменту кадрової роботи та державної служби надійшла інформація начальника Департаменту представництва інтересів держави в суді, щодо розгляду подібної заяви ОСОБА_1 , в якій було зазначено, що останнього не може бути погоджено для переведення на посади головних спеціалістів відділів структурних підрозділів Департаменту представництва інтересів держави в суді через відсутність у ОСОБА_1 відповідного рівня знань вимог Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу України про адміністративні правопорушення України в обсязі, необхідному для виконання посадових обов`язків на відповідних посадах.

Отже, як правильно та доцільно зауважив суд першої інстанції, при підготовці попередження про наступне звільнення заступника начальника відділу внутрішнього аудиту від 19 серпня 2022 року № 07-2979вн-22 та списку вакантних посад, відповідачем не було вирішено питання визначення рівнозначної або нижчої посади державної служби, що відповідає професійній підготовці та професійним компетентностям цього державного службовця, яка мала бути йому запропонована одночасно з попередженням згідно з абзацом 2 частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», і у разі відмови від якої державний службовець підлягав звільненню відповідно до абзацу 3 частини 3 цієї статті.

Законодавцем не передбачено інших дій державного службовця щодо запропонованої вакантної посади, ніж надання згоди на переведення, яка, у данному випадку, булла надана позивачем.

Також, при цьому не було встановлено, що відсутня можливість запропонувати відповідні посади, як це передбачено абзацом 3 частини 3 зазначеної статті Закону, що також тягне за собою звільнення державного службовця, що не відповідає положенням частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», поряд з тим, що позивачем вживались всі необхідні від нього дії щодо волевиявлення на продовження державної служби (погодження на переведення на різні посади, фактично будь-яку задля продовження служби), що вказує на обґрунтованість висновку суду першої інстанції про грубе порушення відповідачем порядку звільнення позивача, що визначений статтею 87 Закону України «Про державну службу», що потягло за собою безпідставне звільнення позивача на підставі оскаржуваного у даній справі наказу та наявність підстав для визнання протиправним та скасування такого наказу відповідача.

Також, колегія суддів, з урахуванням встановлених в цій справі обставин, не бере до уваги посилання сторони відповідача на вимоги наказу Генерального прокурора від 10 лютого 2022 року № 25, яким затверджено Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури України, позаяк, встановлення Положенням № 25-2022 додаткових умов для виконання повноважень керівника державної служби в органах прокуратури з переведення державних службовців на інші посаду в тому самому державному органі у вигляді погодження безпосереднього керівника та керівників самостійних структурних підрозділів, на посаду в якому претендує державний службовець та в якому він працює, а також погодження першого заступника чи відповідних заступників Генерального прокурора згідно з розподілом обов`язків, не передбачено Законом України «Про державну службу» і не узгоджується зі статтею 41 такого Закону та не узгоджується з гарантіями Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування наказу Офісу Генерального прокурора № 2060ц від 24 жовтня 2022 року про звільнення державного службовця 6 рангу ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу внутрішнього аудиту за ініціативою суб`єкта призначення згідно пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» з 24 жовтня 2022 року та поновлення на посаді, з огляду на що, висновки по суті спору в цій частині є правильними, а доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.

Однак, під час апеляційного розгляду було встановлено, що суд першої інстанції дійшов висновку про поновлення позивача на посаді заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Офісу Генерального прокурора, з 24 жовтня 2022 року, проте, судом не було враховано, що наказом Генерального прокурора від 24.10.2022 № 2060ц, позивача було звільнено з посади з 24.10.2022, а отже, останній робочий день ОСОБА_1 був 24.10.2022, а фактично, звільненим він вважається з 25.10.2022 і з цього дня обраховується строк вимушеного прогулу, що також підтверджується і пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, у якому зазначено, що «днем звільнення вважається останній день роботи». Тож, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні в резолютивній частині, шляхом зазначення дати поновлення позивача на посаді з 25.10.2022. Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтвоаними та правильними.

Щодо висновку суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суму невиплаченої компенсації у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю у розмірі 51278, 20 грн, колегія суддів звертає увагу на таке.

Суд першої інстанції, вирішуючи даний спір в цій частині, виснував, що до матеріалів справи не було надано доказів виплати такого забезпечення на користь позивача. Лише зазначено, що після надходження коштів з Фонду на рахунок Офісу Генерального прокурора матеріальне забезпечення ОСОБА_1 буде виплачено у найближчий строк, установлений для виплати заробітної плати. Тим самим, на думку суду, відповідачем підтверджено порушення ним визначеного законом обов`язку щодо виплати відповідних сум матеріального забезпечення позивача.

Так, згідно розрахункових листків за період з жовтня 2021 по вересень 2022 року заробітна плата, виплачена позивачу становила: жовтень 2021 року - 57 691, 07 грн; листопад 2021 року - 138 938, 14 грн; грудень 2021 року - 94 999, 39 грн; січень 2022 року - 163 931, 87 грн; лютий 2022 року - 32 370, 61 грн; березень 2022 року - 56 660, 00 грн; квітень 2022 року - 58 740, 00 грн; травень 2022 року - 58 893, 82 грн; червень 2022 року - 59 372, 79 грн; липень 2022 року - 118 744, 36 грн; серпень 2022 року - 70 180, 00 грн; вересень 2022 року - 25 306, 37 грн. Всього: 935 828, 42 грн.

Таким чином, середньоденна заробітна плата становить: 935 828, 42 грн. / 365 днів = 2 563, 91 грн. Отже, сума лікарняних за періоди з 14 вересня 2022 року по 19 вересня 2022 року, 20 вересня 2022 року по 23 вересня 2022 року, 26 вересня 2022 року по 05 жовтня 2022 року становить: 2 563, 91 грн х 20 днів = 51278, 20 грн.

Колегія суддів враховує доводи апеляційної скарги в цій частині та звертає увагу на те, що статтею 19 розділу IV Закону України від 23.09.1999 № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105), визначено, що право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого видана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 31 Закону № 1105, підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності.

Згідно із нормами пункту 2 статті 22 Закону № 1105, допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, перебування у закладах охорони здоров`я, а також на самоізоляції під медичним наглядом у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також локалізацію та ліквідацію її спалахів та епідемій, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травм, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації (частина 3 статті 30 Закону № 1105).

Допомога по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах виплачується застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), інших підставах, передбачених законом, - у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати (п. 2 ст. 32 Закону № 1105).

Пунктом 5 статті 32 Закону № 1105, визначено, що матеріальне забезпечення, передбачене цим Законом, виплачується у разі, якщо звернення за його призначенням надійшло не пізніше дванадцяти календарних місяців з дня відновлення працездатності, встановлення інвалідності, закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, смерті застрахованої особи або члена сім`ї, який перебував на її утримані.

Частиною першою статті 34 Закону № 1105, передбачено, що фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду.

Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами.

Частиною другою цієї статті, також передбачено, що страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку або на окремий рахунок в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам.

Після надходження коштів на відповідний спеціальний реєстраційний рахунок роботодавець зобов`язаний виплатити лікарняні працівникові, як уже зазначалося, в найближчий строк, установлений для виплати заробітної плати (пункт 1 частини другої статті 32 Закону № 1105).

Так, Департаментом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності на підставі протоколу від 17.11.2022 № 18 засідання комісії із соціального страхування (витяг знаходиться у матеріалах справи), здійснено нарахування матеріального забезпечення ОСОБА_1 відповідно до е-листків непрацездатності №5800342-1 з 14.09.2022 по 19.09.2022, № 5108477- -1 з 20.09.2022 по 23.09.2022 та № 5061197-1 з 26.09.2022 по 05.10.2022 та до Фонду надано заяву-розрахунок на загальну суму 385 286,90 грн, у якій під номерами 49-51 міститься інформація щодо нарахованої ОСОБА_1 суми матеріального забезпечення за їх видами (заява-розрахунок додається до апеляційної скарги).

З наданих доказів слідує, що оплату перших п`яти днів тимчасової непрацездатності було здійснено позивачу 23.11.2022, тобто раніше ніж найбдижча дата виплати заробітної плати.

Також, 26.12.2022 з Фонду на рахунок Офісу Генерального прокурора надійшли кошти на загальну суму 385286,90 грн (28 068,88 грн + 357218,02 грн) на оплату матеріального забезпечення, у тому числі і ОСОБА_1 , та 28.12.2022 ОСОБА_1 виплачено матеріальне забезпечення відповідно до зазначених листків непрацездатності у розмірі 17915,12 грн (сума вказана після сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів), що підтверджується виписками від 26.12.2022 (податки - 5 358,27 грн та 64 299,20 грн), від 28.12.2022 (перерахування сум до уповноважених банків - 38 339,02 грн, 104 968,35 грн, 172 322,06 грн) та витягом, які додаються до апеляційної скарги.

Крім того, суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 29.02.2024 під час розрахунку матеріального забезпечення не урахував вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 № 1266 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2015 № 439) (далі - Порядок № 1266).

Так, пунктом 3 Порядку № 1266, визначено, що середньоденна заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) обчислюється шляхом ділення нарахованої за розрахунковий період (12 календарних місяців) заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на яку нарахований єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або страхові внески на відповідні види загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - єдиний внесок та/або страхові внески), на кількість календарних днів зайнятості (відповідно до видів страхування ? період перебування у трудових відносинах, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими договорами, проходження служби, провадження підприємницької або іншої діяльності, пов`язаної з отриманням доходу безпосередньо від такої діяльності) у розрахунковому періоді без урахування календарних днів, не відпрацьованих з поважних причин, тимчасова непрацездатність, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та шестирічного віку за медичним висновком, відпустка без збереження заробітної плати.

Таким чином, оскільки страховий випадок у ОСОБА_1 настав у вересні 2022 року, то розрахунковий період рахується з вересня 2021 року по серпень 2022 року, а не з жовтня 2021 року по вересень 2022 року.

Також, сума допомоги по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною або хворим членом сім`ї) у розрахунку на місяць не повинна перевищувати розміру максимальної величини бази нарахування єдиного внеску (абзац другий пункту 2 постанови № 1266).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI, у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - це максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Розмір максимальної величини бази нарахування єдиного внеску становить: з 01.01.2021 по 30.11.2021 - 90 000,00 грн (6000,00 х 15); з 01.12.2021 по 30.09.2022 - 97 500,00 грн (6500,00 х 15).

Середньоденна заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) не може перевищувати максимальну величину бази нарахування єдиного внеску з розрахунку на один календарний день, яка обчислюється шляхом ділення встановленого її розміру в останньому місяці розрахункового періоду на середньомісячну кількість календарних днів (30, 44) (пункт 4 постанови № 1266).

Отже, нарахування та виплата ОСОБА_1 матеріального забезпечення, відповідно до указаних листків непрацездатності, була здійснена відповідачем відповідно до вимог чинного законодавства.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині про те, що суд у оскаржуваному рішенні дійшов хибного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 у частині стягнення невиплаченої компенсації у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю у розмірі 51278,20 грн, оскільки станом на дату розгляду справи та ухвалення рішення, матеріальне забезпечення, відповідно до наданих листків непрацездатності, ОСОБА_1 було виплачено у повному обсязі.

За висновком колегії суддів, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими та доведеними, що дає підстави для скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суму невиплаченої компенсації у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю у розмірі 51278,20 грн (п`ятдесят одна тисяча двісті сімдесят вісім гривень двадцять копійок), та прийняття нової постанови в цій частині, про відмову в задоволенні позовних вимог.

Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що наказ відповідача про звільнення позивача, за обставин, за яких він був прийнятий, не відповідає критеріям, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, за якими, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зі змісту ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.

За наслідком апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги, що дає підстави для висновку про зміну рішення суду в абзаці 3 резолютивної частини рішення, виклавши його наступним чином: поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Офісу Генерального прокурора з 25 жовтня 2022 року (щодо дати з якої слід поновити позивача на посаді), а також скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суму невиплаченої компенсації у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю у розмірі 51278,20 грн (п`ятдесят одна тисяча двісті сімдесят вісім гривень двадцять копійок), та прийняття нової постанови в цій частині, про відмову в задоволенні позовних вимог. У іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 р.підлягає залишенню без змін (по суті спору).

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 р. - змінити в абзаці 3 резолютивної частини рішення, виклавши його наступним чином:

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Офісу Генерального прокурора з 25 жовтня 2022 року.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 р. - скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суму невиплаченої компенсації у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю у розмірі 51278,20 грн (п`ятдесят одна тисяча двісті сімдесят вісім гривень двадцять копійок).

Прийняти нову постанову в цій частині, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

У іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Є.О. Сорочко

Повний текст постанови складено 09.09.2024.