Справа № 200/1212/24
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 року справа №200/1212/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року (повне судове рішення складено 31 травня 2024 року) у справі № 200/1212/24 (суддя в І інстанції Череповський Є.В.) за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

01.03.2024 ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_2 у зв`язку з порушенням строків виплати індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.04.2021 в сумі 167 083,87 грн компенсації втрати частини доходів в сумі 73 341,45 грн;

зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача у зв`язку з порушенням строків виплати індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.04.2021 в сумі 167 083,87 грн компенсацію втрати частини доходів в сумі 73341,45 грн.

стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 289 087,81 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14.12.2023 представником позивача до відповідача було подано заяву, зокрема, про: нарахування та виплату позивачу індексації-різниці за період з 01 березня 2018 року по 15 квітня 2021 року включно відповідно до абз. абз. 3, 4, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 № 1078 (далі Порядок № 1078) в сумі 167 083,87 грн з урахуванням вже виплачених сум індексації за вищезазначений період, нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 15 квітня 2021 року включно в сумі 167 083,87 грн за весь період її невиплати, нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач, посилаючись на те, що на військовослужбовців «чинність Кодексу законів про працю України на них не поширюється», Постанову Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та лист Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 № 774/13/84-13, відмовив у нарахуванні та виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до копії довідки-розрахунку індексації грошового забезпечення, ВЧ НОМЕР_1 на виконання рішення суду від 09.08.2023 по справі № 200/2259/23 було нараховано ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.04.2021 в сумі 167083,88 грн та 31.01.2024 виплачено йому 164 577,62 грн, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку за період 30.01.2024 - 31.01.2024. Компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 15 квітня 2021 року включно в сумі 167083,87 грн за весь період її невиплати позивачу не виплачена. Позивач вважає, що відповідач у зв`язку з порушенням строків виплати індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 15 квітня 2021 року в сумі 167 083,87 грн мав виплатити йому компенсацію втрати частини доходів та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. З наведених нижче підстав позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_2 у зв`язку з порушенням строків виплати індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.04.2021 в сумі 167 083,87 грн компенсації втрати частини доходів.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.04.2021 від 09 серпня 2023 року по справі № 200/2259/23 в сумі 167 083,87 грн, компенсацію втрати частини доходів за весь час затримки виплати з 16.04.2021 по день проведення розрахунку 31.01.2024.

Стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 77 447,44 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1000 грн 00 коп.

Не погодившись з таким судовим рішенням, сторони подали апеляційні скарги, в яких посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Так, позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що «середньоденний розмір заробітної плати позивача складає 420,91 грн», оскільки до розрахунку не включено індексацію грошового забезпечення.

Позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що «позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 16.04.2021, проте не більш як за шість місяців, тобто з 31.07.2023 по 31.01.2024».

Позивач вважає, що судом першої інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин не врахована актуальна практика Верховного Суду.

Просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким, зокрема,

- в резолютивній частині рішення внести такі зміни: в абзаці другому після слів «компенсації втрати частини доходів» доповнити словами та цифрами «в сумі 73341,45 грн», в абзаці третьому після слів «компенсацію втрати частини грошових доходів» доповнити словами та цифрами «в сумі 73341,45 грн»;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 289 061,93 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач свою апеляційну скаргу мотивував тим, що відповідно до статті 51 Бюджетного кодексу України військова частина НОМЕР_1 бере зобов`язання та здійснює видатки лише в межах тих асигнувань, які виділяються Міністерством внутрішніх справ України на відповідні цілі. У зв`язку із вищезазначеними особливостями державного фінансування грошова компенсація за неотримане речове майно у розмірі 40 495,78 грн та 7 935,15 грн виплачена тільки 23.06.2021 та 22.07.2021 відповідно, після надходження фінансування на здійснення такої виплати.

Винагорода за бойове чергування у розмірі 633,60 грн виплачена позивачу 14.05.2021 у зв`язку із особливістю нарахування такої виплати. Відповідно до пункту 3 глави 3 розділу ІV Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 25.06.2018 №558, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23.07.2018 за № 854/32306, винагорода за бойове чергування (бойову службу) виплачується за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказів відповідного начальника (командира) органу Держприкордонслужби. Підставою для видання наказу є рапорти відповідних начальників (командирів) підрозділів, у яких зазначаються посада, прізвище та ініціали військовослужбовців, які залучалися до несення бойового чергування (бойової служби), кількість чергувань (вилетів) та загальний відсоток для встановлення розміру винагороди.

Суд першої інстанції не врахував, що затримка вищевказаних виплат відбулась не з вини відповідача.

Звертає увагу, що Державна прикордонна служба України є військовим формуванням. Суд першої інстанції хибно не дослідив та не врахував ті обставини, що з початку введення на території України воєнного стану, персонал НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 залучений до виконання першочергових завдань з відбиття вторгнення та нападу на територію України збройних сил російської федерації, а також виконання заходів, спрямованих на додержання правового режиму воєнного стану. Фактично з березня 2022 року військова частина НОМЕР_1 , як повноцінний прикордонний загін, не функціонував. Відповідно тільки з грудня 2022 року військова частина НОМЕР_1 набула можливості для повноцінного функціонування як суб`єкт владних повноважень.

З позовною заявою у справі № 200/16892/21 ОСОБА_2 звернувся до суду 29.11.2021, тобто більше ніж через 7 місяців після виключення зі списків особового складу та остаточного розрахунку 15.04.2021. З позовною заявою у справі № 200/2259/23 позивач звернувся до суду тільки 22.05.2023, тобто більше ніж через 25 місяців після виключення зі списків особового складу та остаточного розрахунку. Суд першої інстанції протиправно не дослідив та не надав належної правової оцінки можливому зловживанню позивачем необмеженим строком для звернення до суду у разі виникнення спору щодо стягнення належної заробітної плати.

З метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд першої інстанції повинен був повно та всебічно дослідити всі обставини в даних спірних правовідносинах.

Також суд першої інстанції хибно не врахував, що у цій справі відповідач не відмовляв ОСОБА_2 у виплаті компенсації відповідно до Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон № 2050-ІІІ) та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі Порядок № 159), право позивача ще не було порушено суб`єктом владних повноважень і звернення його до суду з цим позовом є передчасним.

Просив скасувати рішення місцевого суду та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечував проти її доводів.

Позивач не погоджується, що причинами, що пов`язані з тривалістю порушень прав позивача, є дії позивача, який не одразу після звільнення оскаржив бездіяльність відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення. Так, 15.05.2021 позивач в межах встановленого частиною 5 статті 122 КАС України строку для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, у зв`язку з невиплатою йому на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби належних сум матеріального та грошового забезпечення, звернувся до суду за захистом своїх прав. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року по справі № 200/5914/21 його позов було задоволено.

Зауважує, що виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися в день виплати основної суми доходу, що не зроблено відповідачем, чим уже було порушено право позивача. Норми Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 свідчать про відсутність обов`язку громадянина додатково звертатися до органу за виплатою компенсації втрати частини доходу.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі відповідача, залишити без задоволення, а викладені в апеляційній скарзі представника позивача, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ), є громадянином України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_4 .

Має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_5 , виданим ІНФОРМАЦІЯ_3 13.05.2019.

Відповідно до копії витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 15 квітня 2021 року № 222-ОС «Про особовий склад» (додаток 6) прапорщика ОСОБА_2 (П-017460), інспектора прикордонної служби 2 категорії - начальника зміни відділення технічних засобів охорони державного кордону відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_4 " І категорії (тип Б), звільненого з військової служби в запас наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 13.04.2021 № 212-ОС за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до листа №09/А-11-79 від 20.01.2024 на заяву від 04.01.2024 № А-11 стосовно інтересів ОСОБА_2 , було повідомлено, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09.08.2023 у справі № 200/2259/23 буде виконано при надходженні фінансування на надані в заяві банківські реквізити. Щодо нарахування та виплати суми компенсації втрати частини доходів, та виплати середнього грошового забезпечення. Військовослужбовці правового статусу "працівник" не мають, Проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність Кодексу законів про працю України на них не поширюється, а тому його норми, зокрема і норми ст. 117 КЗпП, не можуть поширюватись на відносини між військовим частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження військової служби. Пленум Верховного суду України Постановою N 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» чітко визначає, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо). Також лист Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 № 774/13/84-13 чітко вказує, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року по справі №200/5914/21 було визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо ненарахування та виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 01.12.2015 по 15.04.2021.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, а за період з 01.03.2018 по 15.04.2021 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - березень 2018 року, врахувавши при підрахунку підвищення грошового забезпечення всі його складові, які не мають разового характеру, з урахування виплачених сум.

Зобов`язано Військову частину № НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 у повному обсязі компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2021 роки, з відрахуванням раніше сплачених сум та з врахуванням суми індексації на день звільнення.

Зобов`язано Військову частину № НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 на суму недоплаченої індексації грошового забезпечення за період з липня 2015 по 15 квітня 2021 року нарахувати та виплатити компенсацію відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

В задоволенні іншої частини позовних вимог, - відмовлено.

Згідно платіжного доручення №3271 від 27 жовтня 2021 року (оплачено 28 жовтня 2021 року) Позивачу було виплачено грошові кошти у сумі 87 279,63 грн на виконання рішення суду від 21 липня 2021 року по справі №200/5914/21.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 листопада 2022 року по справі № 200/16892/21 було визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , щодо неналежного нарахування та виплати не в повному обсязі компенсації втрати частини грошового забезпечення ОСОБА_2 .

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо неналежного нарахування та виплати не в повному обсязі ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, без врахування фіксованої суми індексації.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за весь час затримки виплати - за період з липня 2015 року по день фактичної виплати заборгованості, з урахуванням фактично виплачених сум.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, з урахуванням фіксованої суми індексації, на день виключення із списків особового складу, з урахуванням фактично виплачених сум.

В решті позовних вимог було відмовлено.

Згідно платіжної інструкції №2898 від 19 квітня 2023 року (оплачено 20 квітня 2023 року) Позивачу було виплачено грошові кошти у сумі 6 662,59 грн на виконання рішення суду від 10 листопада 2022 року по справі № 200/16892/21. Вказане також підтверджується випискою з банку АТ КБ «Приватбанк».

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року по справі № 200/2259/23 було визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягала у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_2 в період з 01 березня 2018 по 15 квітня 2021 року включно індексації-різниці у сумі 4463,15 грн щомісячно відповідно до абз. абз. 3, 4, 6 п. 5 Порядку №1078.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 індексацію-різницю за період з 01 березня 2018 року по 15 квітня 2021 року включно відповідно до абз. абз. 3, 4, 6 п. 5 Порядку №1078 в сумі 167 368,13 грн з урахуванням вже виплачених сум індексації за вищезазначений період.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року у справі №200/2259/23 задоволено частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду змінено.

В резолютивній частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року у справі №200/2259/23 внести такі зміни:

- в абзаці другому слова і цифри 4463,15 грн замінити цифрами 4455,57 грн;

- в абзаці третьому слова і цифри 167 368,13 грн замінити словами і цифрами 167083,87грн.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Згідно платіжної інструкції №547 від 29 січня 2024 року (оплачено 31 січня 2024 року) Позивачу було виплачено грошові кошти у сумі 164 577,62 грн на виконання рішення суду від 09 серпня 2023 року по справі № 200/2259/23. Вказане також підтверджується випискою з банку АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до довідки №374 від 12.04.2024 про остаточний розрахунок грошового забезпечення, за квітень 2021 року Позивачу було нараховано та виплачено 147 787,86 грн, що також підтверджується розрахунково-платіжними відомостями за квітень 2021 року №68, 81.

У травні 2021 року позивачу була нарахована винагорода за бойове чергування 633,60 грн (виплачена 14.05.2021, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку за період 10.05.2021 17.05.2021); у червні 2021 року позивачу була нарахована грошова компенсація за неотримане речове майно 40495,78 грн (виплачена 23.06.2021, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку за період 22.06.2021 - 24.06.2021); у липні позивачу була нарахована грошова компенсація за неотримане речове майно 7935,15 грн (виплачена 22.07.2021, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку за період 20.07.2021 - 23.07.2021).

Згідно довідки №373 від 11.04.2024 про розмір грошового забезпечення за два останні календарні місяці перед звільнення, середній заробіток Позивача за день складає 420,91 грн.

Позивач вказує, що при здійсненні зазначеної виплати при несвоєчасній виплаті індексації не нарахував та не виплатив йому компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби. Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи справу, суд керується таким.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни регулює Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до ст. 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Абзацом 2 ч. 3 ст. 9 Закону № 2011-XII визначено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Суд з`ясував, що відповідач на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року по справі № 200/2259/23 виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення з 01 березня 2018 року по 15 квітня 2021 року - 31.01.2024. Позивач вважає, що має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000 №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050-ІІІ).

Відповідно до ст. 1 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, сума індексації грошових доходів громадян.

Статтею 3 Закону №2050-ІІІ передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до ст. 6 Закону №2050-ІІІ, компенсацію виплачують за рахунок:

- власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян;

- коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету;

- коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Частиною першою статті 7 Закону №2050-ІІІ визначено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

З метою реалізації Закону №2050-ІІІ Кабінет Міністрів України постановою від 21.02.2021 №159 затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Відповідно до п. 3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі, сума індексації грошових доходів громадян.

Аналіз ст. 1 Закону №2050-ІІІ дає підстави для висновку, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Пункти 1, 2 Порядку № 159 відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у ст. 3 Закону № 2050 та п. 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Водночас, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст. 1-3 Закону № 2050, окремих положень Порядку свідчать про те, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.

Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені в постанові від 18.07.2018 року у справі № 185/515/16-а.

Також, вказаної позиції дотримується і Верховний Суд у постанові від 14.05.2019 у справі №804/2994/18, у якій вказано, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої ст. 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.

Відповідно до платіжної інструкції №547 від 29 січня 2024 року, відповідачем було виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 164 577,62 грн, що не спростовано відповідачем.

Отже, оскільки індексація грошового забезпечення належить до доходу, який позивач одержує на території України і який не має разового характеру, та враховуючи те, що відповідач здійснив виплату індексації грошового забезпечення з порушенням строків виплати, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача права на отримання компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.

Вказана правова позиція уже висловлювалася Верховним Судом у постановах від 04.04.2018 у справі №822/1110/16, від 20.12.2018 у справі №822/1731/16, від 13.03.2020 у справі № 803/1565/17.

При цьому суд звертає увагу відповідача на те, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення мала бути здійснена відповідачем саме з моменту набуття позивачем права на її отримання відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Судом встановлено той факт, що відповідач своєчасно не нарахував та не виплатив суму індексації доходів позивачу в належному розмірі відповідно до вимог чинного законодавства, чим порушив його майнові права та інтереси, які підлягають охороні в силу вимог пункту 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини. Отже позивач, який мав правомірні очікування отримати в повному обсязі грошове забезпечення разом з сумами індексації в належному розмірі, фактично їх отримав лише на виконання рішення суду. Тому суд визнає порушеними і правомірні очікування позивача на своєчасне отримання належних йому сум.

Таким чином, відповідач порушив строки виплати позивачу індексації грошового забезпечення, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем, а тому позивач набув права на виплату компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159.

Колегія суддів враховує, що подібні правовідносини нинішній справі були предметом розгляду Верховним Судом у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у справі № 560/8194/20 (постанова від 02.04.2024).

У вказаній справі, Судова палата сформулювала такі висновки:

«24. У свою чергу питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом № 2050-ІІІ, який, проте, не визначає спеціальних строків для звернення до суду.

25. Відповідно до статті 1 цього Закону підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

26. Стаття 2 Закону № 2050-ІІІ визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

27. Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

28. Згідно зі статтею 4 зазначеного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

29. З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі Порядок № 159), положення якого фактично відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.

29. Отже, Судова палата доходить висновку, що умовами для виплати суми компенсації у справі, що розглядається, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів пенсії та нарахування доходів (у тому числі, за рішенням суду). А виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості.

30. При цьому норми Закону № 2050-ІІІ і Порядку № 159 не покладають на особу, якій несвоєчасно виплатили компенсацію втрати частини доходів, обов`язку додатково звертатися до органу Пенсійного фонду України за виплатою такої компенсації.

31. Аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (у цьому випадку - органу Пенсійного фонду України) у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованої пенсії.

32. Крім того, Судова палата вважає, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.

33. Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись, у цій справі органами Пенсійного фонду України, у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням.

34. Вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.».

Отже, у цій справі судова палата дійшла висновку, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, відповідачем не заперечується та обставина, що нарахування та виплата індексації здійснена на виконання рішення суду, проте як суб`єкт виконання цього рішення (відповідач) не здійснив розрахунок та виплату компенсації виду доходу, передбаченого статтею 2 Закону № 2050-ІІІ.

Отже, враховуючи, що несвоєчасне нарахування та виплата грошового забезпечення відбулись у зв`язку із неправомірними діями відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Несвоєчасне нарахування сум грошового забезпечення відбулось у зв`язку з неправомірним нарахуванням позивачу індексації грошового забезпечення, що встановлено судовим рішенням, тобто, з вини органу, що виплачує грошове забезпечення, а тому позивач має право на отримання компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.

Відповідно невиплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів сплати індексації грошового забезпечення, виплаченої на виконання рішення суду, свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням, тому є помилковими доводи відповідача, що у межах спірних правовідносин право позивача на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення ще не було порушено відповідачем і звернення позивача до суду з цим позовом є передчасним.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів у сумі 73341,45 грн, то суд першої інстанції зазначив, що вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на те, що нарахування конкретних сум компенсації втрати частини доходів та здійснення відрахування з нарахованої суми податків та зборів згідно чинного законодавства належить до безпосередніх повноважень відповідача як роботодавця.

Стосовно способу захисту права позивача на отримання невиплачених сум компенсації грошового забезпечення, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Верховний Суд у пункті 62 постанови від 31 травня 2021 року у справі №420/7110/19 зазначав, що обраний позивачем спосіб захисту повинен: а) відповідати змісту порушеного права (вимога повинна співвідноситися із обставинами порушення права чи законного інтересу); б) забезпечувати реальне поновлення прав у випадку задоволення позову (у результаті виконання рішення суду особа фактично повернеться в той стан, у якому перебувала до моменту порушення її права чи законного інтересу).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово, зокрема у постановах від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18, від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, зазначала, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

На тлі цього апеляційний суд зауважує, що у позовній заяві ОСОБА_2 просив суд зобов`язати відповідача нарахувати й виплатити йому компенсацію грошового забезпечення у конкретних, розрахованих ним, сумах.

Враховуючи характер спірних правовідносин, такий спонукаючий спосіб захисту є належним та ефективним, адже здатний забезпечити реальне поновлення прав особи у випадку задоволення позову.

Натомість суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, не перевірив обґрунтованість нарахованих позивачем сум компенсації, не розрахував їх і, відповідно, у судовому рішенні не вказав конкретні суми, на які позивач має право та які відповідач зобов`язаний нарахувати й виплатити.

Внаслідок цього застосований судом спонукаючий спосіб захисту має усічений вплив, не забезпечує ефективного захисту прав та інтересів позивача від порушень з боку відповідача, а також не вносить юридичної визначеності у спірні правовідносини.

Відтак оскаржуване судове рішення суперечить вимогам частини четвертої статті 242 КАС України і не відповідають завданню адміністративного судочинства, визначеного статтею 2 цього Кодексу.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом в постанові від 23 березня 2023 року в схожих правовідносинах в справі № 400/3826/21 (пункти 112-118).

Про це зазначав позивач в позовній заяві.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, проте, місцевий суд висновки у вказаній справі необґрунтовано не застосував.

При цьому апеляційним судом перевірено здійснений представником позивача розрахунок компенсації та встановлено, що він відповідає вимогам законодавства.

В свою чергу, відповідачем будь-яких заперечень щодо необґрунтованості такого розрахунку не наведено.

За наведеного вище правового регулювання та висновків Верховного Суду у справах № 560/8194/20 та № 400/3826/21, колегія суддів вважає, що адміністративний позов в цій частині підлягає задоволенню.

Отже, в цій частині апеляційна скарга представника позивача підлягає задоволенню, а судове рішення - зміні.

Стосовно позовних вимог в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Відповідно до частин 1 4 статті 9 цього ж Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Водночас право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні гарантоване приписами Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України).

При цьому, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

При цьому статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відтак, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Оскільки відповідачем проведено остаточний розрахунок з позивачем не в день його звільнення, тому, на переконання суду, на відповідача слід покласти відповідальність, що передбачена статтею 117 КЗпП України.

При цьому не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо відсутності його вини, оскільки ненадходження фінансування, особливості нарахування виплат є внутрішніми організаційними питаннями відповідача, що не може нівелювати право позивача на остаточний розрахунок в день звільнення, й відповідний обов`язок відповідача забезпечити такий розрахунок.

Введення на території України воєнного стану відбулось у лютому 2022 року, в той час як позивача звільнено в квітні 2021 року, тому ця обставина також не свідчить про відсутність вини відповідача у не здійснення розрахунку при звільненні.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача з цього приводу не заслуговують на увагу.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 вказаного Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку №100 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні особам рядового і начальницького складу проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні особам рядового і начальницького складу здійснюється з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням.

Згідно довідки №373 від 11.04.2024 про розмір грошового забезпечення за два останні календарні місяці перед звільнення, середній заробіток позивача за день складає 420,91 грн.

Складовими грошового забезпечення для проведення розрахунку середньоденного заробітку в ній визначено: посадовий оклад - 3080,00 грн; оклад за військовим званням 950 грн; надбавка за вислугу років, 30% - 1209,00 грн; надбавка за особливості проходження служби, 50% - 2619,50 грн; преміювання - 1558,40 грн.

Слід зауважити, що в позовній заяві представник позивача зауважував про необхідність включення індексації грошового забезпечення у вказані місяці до доходів при обчисленні середнього заробітку, проте, місцевим судом не вмотивовано відхилення таких доводів сторони позивача.

Аналогічні доводи містяться і в апеляційній скарзі представника позивача.

З цього приводу колегія суддів зауважує наступне.

Згідно з п. 3 Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.

Відповідно до п. 4 цього ж Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються:

а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);

б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);

в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);

г) премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);

д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;

е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;

є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;

ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;

з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;

и) виплати, пов`язані з святковими та ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;

і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;

ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);

й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;

л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати;

м) заробітна плата, яка нарахована за час роботи у виборчих комісіях, комісіях всеукраїнського референдуму;

н) винагороди державним виконавцям;

о) грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці та для нарахування матеріальної (грошової) допомоги, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Отже, спірним питанням є включення до складу грошового забезпечення позивача, яке повинно включатися при обрахунку розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці служби, що передували місяцю, в якому відбулося виключення позивача із списків особового складу військової частини, такої складової як індексація грошового забезпечення.

Статтею 1 Закону України від 03.07.1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-XII) встановлено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Пунктом 5 Порядку № 1078 передбачено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Відповідно до законодавчого визначення індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, яка спрямована на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

При вирішенні питання щодо індексації слід субсидіарно застосовувати положення спеціальних законів щодо механізму проведення індексації, її мети та правової природи (суті), зокрема, Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення. Субсидіарне застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави для правового висновку, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг.

Правова позиція стосовно систематичного та постійного характеру виплати індексації наведена у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №638/9697/17, від 30 грудня 2020 року у справі №359/8843/16-а.

Враховуючи обставини того, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а також відсутня в переліку, передбаченому п. 4 Порядку № 100, тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення позивача для розрахунку розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці служби, що передували місяцю, в якому відбулося виключення позивача із списків особового складу військової частини.

В іншому випадку, не врахування індексації при такому обрахунку призвело б до знецінення грошового (в тому числі, середньоденного) забезпечення.

Аналогічні висновки викладено і Верховним Судом у постанові від 19.03.2020 по справі № 820/5286/17.

Іншим спірним питанням є включення до складу грошового забезпечення позивача, яке повинно включатися при обрахунку розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці служби, що передували місяцю, в якому відбулося виключення позивача із списків особового складу військової частини, такої складової як винагороди за участь в АТО.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Частинами другою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною четвертою цієї ж статті обумовлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що установлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, ураховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно п. 2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, в редакції на час звільнення позивача зі служби, грошове забезпечення включає:

щомісячні основні види грошового забезпечення;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення;

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать:

посадовий оклад;

оклад за військовим званням;

надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать:

підвищення посадового окладу;

надбавки;

доплати;

винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту;

премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать:

винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту);

допомоги.

Отже, законодавством для осіб, на яких поширюється вказаний Порядок, прямо визначено, що спірна Винагорода не входить до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак, згідно підпункту «б» п. 4 Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати не враховується.

Спірна винагорода передбачена Порядком виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 18.09.2020 року № 340 «Питання реалізації постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року № 18».

Пунктами 1 та 2 розділу ІІ цього Порядку зазначено, що розмір такої винагороди у граничних розмірах на місяць визначено у додатку 1 до цього Порядку. Розмір винагороди визначається пропорційно дням безпосередньої участі у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду. Винагорода виплачується пропорційно часу участі у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду, який обраховується з дня фактичного початку участі військовослужбовців у цих заходах до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів.

Щодо винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.06.2021 у справі №240/11441/19, відступив від правового висновку, зробленого Верховним Судом у постанові від 26.06.2018 у справі № 420/1232/16, постанові від 30.11.2018 у справі №415/6132/16 та дійшов висновку, що винагорода за участь в антитерористичній операції є додатковою виплатою військовослужбовцям, яких залучено до участі у ній. Водночас, виплата винагороди залежить від певних умов та лише в означений період, а також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні після отриманих у такий період поранень (контузії, травми, каліцтва).

Отже, така виплата не є постійною і не має систематичного характеру, а її розмір залежить як від днів участі в антитерористичній операції, так і від виконаних завдань, що визначається наказом командира. За таких обставин, винагорода за участь в антитерористичній операції не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, який є складовим елементом грошового забезпечення, з якого обчислюється пенсія, відповідно до статті 43 Закону № 2262-ХІІ.

В постанові від 22 листопада 2023 року в справі №240/7091/20 колегія суддів Верховного Суду зі складу Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду не знайшла підстав для відступу від вищезазначених правових висновків у справі, що розглядається.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11 жовтня 2023 року в справі № 607/1662/21 та постанові від 17 січня 2024 року в справі № 932/9029/23 звернула увагу на те, що висновки, які містяться в рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати чи колегії суддів, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів.

Те саме стосується винагороди за бойове чергування та преміювання в наднормовому режимі, сплачених позивачу в лютому 2021 року у сумі 704,90 грн та 452,00 грн відповідно.

Отже, розрахунок середньоденного заробітку, складений представником позивача, не в повній мірі відповідає нормам діючого законодавства, тому його апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Щодо розміру середньоденного грошового забезпечення позивача.

Як зазначалось вище, згідно довідки №373 від 11.04.2024 про розмір грошового забезпечення за два останні календарні місяці перед звільнення, середній заробіток позивача щомісяця складав 12416,90 грн, а за день складає 420,91 грн.

При цьому відповідачем в складі грошового забезпечення враховано лише такі його види як оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавку за вислугу років, надбавку за особливі умови служби та премію, що відповідає даним копії картки особового рахунку військовослужбовця за 2021 рік.

Спір щодо розміру цих видів грошового забезпечення між сторонами відсутній.

Як зазначалось вище, винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції, винагорода за бойове чергування та преміювання в наднормовому режимі не включається до обрахунку середньоденного грошового забезпечення.

В той же час, як зазначалось вище, індексація повинна бути включена до обрахунку середньоденного грошового забезпечення.

При цьому колегія суддів зауважує, що до розрахунку розміру індексації згідно Порядку № 100 можуть бути враховані лише суми нарахованої та виплаченої індексації.

Відповідно до «Розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 », складеного відповідачем, позивачу виплачена під час проходження служби індексація грошового забезпечення за лютий та березень 2021 року по 331,42 грн, а згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09.08.2023 № 200/2259/23 по 4455,57 грн.

Отже, як в лютому, так і в березень 2021 року ОСОБА_2 була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення в загальному розмірі по 4786,99 грн.

Відтак, розмір грошового забезпечення позивача в останні два календарні місяці служби, що передували звільненню, складав по 17 203,89 грн в кожному (12416,90 грн + 4786,99 грн).

При цьому, в лютому 2021 року було 28 календарних днів, а у березні - 31 календарний день.

Таким чином, середньоденний розмір заробітної плати позивача складає 583,18 грн. (17 203,89 грн х 2 місяці / 59 календарних днів).

Суд зазначає, що день звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 по справі №821/1226/16).

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі ст. 116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.

Згідно із витягом з наказу відповідача від 15 квітня 2021 року № 222-ОС позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відтак строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 16.04.2021, адже відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

Оскільки відповідач, на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року у справі №200/2259/23, зміненого постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року, здійснив виплату належних позивачеві при звільненні коштів 31.01.2024 (платіжна інструкція № 547 від 29.01.2024), то саме вказаний день є днем фактичного розрахунку.

При цьому, суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.08.2020 у справі № 813/851/16, відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

Таким чином, для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне стягнути з відповідача конкретну суму такої компенсації.

Задовольняючи в цій частині позов частково, місцевий суд урахував те, що з 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (далі Закон № 2352-IX), яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, якою встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не може в повній мірі погодитись колегія суддів апеляційного суду.

Судом першої інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин не врахована актуальна практика Верховного Суду.

До періоду з 19.07.2022 застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15, недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин, тому доводи відповідача з цього приводу не заслуговують на увагу.

Судом першої інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин в порушення частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та частини п`ятої статті 242 КАС України не враховано висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23.

Так, відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23:

«41. Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

42. Період з 15 жовтня 2019 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

42.1. Проте, період з 19 липня 2022 року до 30 квітня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

43. Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22.

44. Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

45. Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постановах від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22».

Апеляційний суд враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23.

Таким чином, період, за який позивачу підлягає нарахуванню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-IX (19 липня 2022 року) і після цього.

1). З 16.04.2021 по 18.07.2022 період затримки становить 459 календарних дні.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 267 679,62 грн (583,18 грн /середньоденний розмір грошового забезпечення/ * на 459 /кількість днів затримки/).

Разом з цим, Верховний Суду у постанові від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 вказав, що в межах даної справи підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України у редакції, що діяла до 19.07.2022, та відповідно врахуванню висновки Верховного Суду викладені у постанові від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, що діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Отже, оскільки позивача було звільнено до набрання чинності Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, застосуванню підлягають норми КЗпП України, які були чинні на момент звільнення позивача, тобто, стягненню підлягає середній заробіток за весь період затримки розрахунку (з дати звільнення до дати розрахунку) не обмежений шістьма місяцями.

Також, в цій справі наявні підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила наступне:

«72. … Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

…

86. … оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

…

91. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

91.3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

91.4 Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

…

93. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).».

Отже, спершу визначається відсоткове співвідношення загальної суми виплат, що підлягала виплаті, та суми, що не була виплачена в день звільнення, тобто виплату якої затримано.

Відповідно до копій розрахунково-платіжних відомостей № 68 та № 81 за квітень 2021 року позивачу при виключенні із списків особового складу органу Держприкордонслужби було нараховано 25777,63 грн та 122010,23 грн відповідно, що разом складає 147787,86 грн.

Відповідно до копії довідки про грошове забезпечення та інші види винагород за 2021 рік:

у травні 2021 року позивачу була нарахована винагорода за бойове чергування 633,60 грн (виплачена 14.05.2021, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку за період 10.05.2021 17.05.2021);

у червні 2021 року позивачу була нарахована грошова компенсація за неотримане речове майно 40495,78 грн (виплачена 23.06.2021, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку за період 22.06.2021 24.06.2021);

у липні 2021 року позивачу була нарахована грошова компенсація за неотримане речове майно 8055,99 грн (виплачено 7935,15 грн 22.07.2021, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку за період 20.07.2021 23.07.2021);

у жовтні позивачу на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року по справі № 200/5914/21 була нарахована грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, в сумі 1357,00 грн та індексація грошового забезпечення 65625,75 грн, що разом складає 66982,75 грн (виплачено 28.10.2021, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку за період 23.10.2021 28.10.2021).

Відповідно до копії довідки-розрахунку грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, у квітні 2023 року позивачу на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 листопада 2022 року по справі № 200/16892/21 була виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, в розмірі 4296,84 грн (виплачена 20.04.2023, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку за період 19.04.2023 22.04.2023).

Відповідно до копії довідки-розрахунку індексації грошового забезпечення позивачу на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09.08.2023 по справі № 200/2259/23 було нараховано 167083,87 грн (виплачено 31.01.2024, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку за період 30.01.2024 31.01.2024).

Таким чином, загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складає 435336,69 грн (147787,86 + 633,60 + 40495,78 + 8055,99 + 66982,75 + 4296,84 + 167083,87), що дорівнює 100 %.

Після фактичного розрахунку за зобов`язаннями з виплати вказаних сум позивач мав право звернутися до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України, але реалізувати це право він міг протягом одного місяця відколи відбувся фактичний розрахунок за означеною складовою грошового забезпечення, зважаючи на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20.

Станом на 01.03.2024 місячний строк для звернення до адміністративного суду з такими вимогами завершився, тож лише сума 167083,87 грн визначається в суму несвоєчасно виплачених повивачу при звільненні коштів, з якими пов`язується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України в нинішній справі.

Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року в справі № 560/11489/22.

При цьому посилання представника позивача на ту обставину, що позивач в строк, визначений законодавством, звертався до суду (справи № 200/5914/21, № 200/16892/21, № 200/2259/23), де судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, не можуть братись до уваги, оскільки позивачем судові рішення у вказаних справах оскаржені не були.

Тож відсоткове співвідношення невиплаченої суми буде становити: 167083,87 / 435336,69 х 100% = 38,38%.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, з урахуванням істотності частки 38,38%, становить: 102 735,49 грн (267 679,62 грн х 38,38% / 100%).

Судом апеляційної інстанції застосовано висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19.

Також, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (зокрема, пункти 91.3 та 94.5), розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 16.04.2021 по 18.07.2022, а саме за час затримки виплати індексації грошового забезпечення у сумі 167083,87 грн може бути проведений за принципом «на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні … можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».

Тобто, розмір середнього заробітку може розраховуватися наступним чином: розмір несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення * на середньозважену ставку за кредитами в річному обчисленні за період несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення.

Згідно відомостей із вкладення «Дані статистики фінансового сектору» підрозділу «Статистика фінансового сектору» розділу «Статистика» офіційного вебсайта Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/statistic/sectorfinancial/data-sector-financial#2fs), середньозважена процентна ставка в річному обчисленні за новими кредитами резидентам (крім інших депозитних корпорацій) за секторами економіки (усього у національній валюті) в період з 16.04.2021 по 18.07.2022 становила: у квітні 2021 року 29,6%; у травні 2021 року 29,6%; у червні 2021 року 30,1%; у липні 2021 року 29,6%; у серпні 2021 року 29,7%; у вересні 2021 року 29,6%; у жовтні 2021 року 29,6%; у листопаді 2021 року 28,3%; у грудні 2021 року 28,1%; у січні 2022 року 28,4%; у лютому 2022 року 29,3%; у березні 2022 року 20,4%; у квітні 2022 року 24,5%; у травні 2022 року 21,0%; у червні 2022 року 21,8%; у липні 2022 року 21,0%.

Отже, беручи до уваги висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц та виходячи з розміру несвоєчасно нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення при звільненні за період з 16.04.2021 по 18.07.2022 у сумі 167083,87 грн, приблизну оцінку розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, що розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами, можна розрахувати як розмір суми, яку позивач, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит на цю суму з метою збереження рівня свого життя, що становить 56 710,20 грн, а саме:

у квітні 2021 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,6% річних / 12 місяців = 2,47% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 167083,87 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,47% = 4126,97 грн/30 днів квітня = 137,57 * 15 днів квітня (з 16.04.2021 по 30.04.2021) = 2063,55 грн;

у травні 2021 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,6% річних / 12 місяців = 2,47% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 167083,87 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,47% = 4126,97 грн;

у червні 2021 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 30,1% річних / 12 місяців = 2,51% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 167083,87 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,51% = 4193,81 грн;

у липні 2021 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,6% річних / 12 місяців = 2,47% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 167083,87 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,47% = 4126,97 грн;

у серпні 2021 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,7% річних / 12 місяців = 2,48% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 167083,87 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,48% = 4143,68 грн;

у вересні 2021 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,6% річних / 12 місяців = 2,47% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 167083,87 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,47% = 4126,97 грн;

у жовтні 2021 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,6% річних / 12 місяців = 2,47% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 167083,87 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,47% = 4126,97 грн;

у листопаді 2021 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 28,3% річних / 12 місяців = 2,36% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 167083,87 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,36% = 3943,18 грн;

у грудні 2021 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 28,1% річних / 12 місяців = 2,34% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 167083,87 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,34% = 3909,76 грн;

у січні 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 28,4% річних / 12 місяців = 2,37% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 167083,87 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,37% = 3959,89 грн;

у лютому 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,3% річних / 12 місяців = 2,44% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 167083,87 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,44% = 4076,85 грн;

у березні 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 20,4% річних / 12 місяців = 1,70% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 167083,87 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 1,70% = 2840,43 грн;

у квітні 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 24,5% річних / 12 місяців = 2,04% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 167083,87 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 2,04% = 3408,51 грн;

у травні 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 21,0% річних / 12 місяців = 1,75% (ставка за кредитом одного дня), обчислено за формулою: 167083,87 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 1,75% = 2923,97 грн;

у червні 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 21,8% річних / 12 місяців = 1,82% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 167083,87 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 1,82% = 3040,93 грн;

у липні 2022 року середньозважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 21,0% річних / 12 місяців = 1,75% (ставка за кредитом одного місяця), обчислено за формулою: 167083,87 грн (сума несвоєчасно виплаченої індексації) х 1,75% = 2923,97 грн/31 день липня = 94,32 * 18 днів липня (з 01.07.2022 по 18.07.2021) = 1697,76 грн.

Інших обставин, визначених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, колегія суддів не вбачає. Зокрема, апеляційний суд відхиляє посилання відповідача на те, що позивач штучно збільшив період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, звернувшись з позовною заявою у справі № 200/16892/21 до суду 29.11.2021, тобто більше ніж через 7 місяців після виключення зі списків особового складу та остаточного розрахунку 15.04.2021, а з позовною заявою у справі № 200/2259/23 позивач звернувся до суду тільки 22.05.2023, тобто більше ніж через 25 місяців після виключення зі списків особового складу та остаточного розрахунку.

Колегія суддів звертає увагу, що вперше позивач звернувся до суду за захистом своїх прав у зв`язку з невиплатою йому на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби належних сум матеріального та грошового забезпечення (в тому числі, індексації), - 15.05.2021, тобто, протягом місяця з дня звільнення, зокрема, в межах встановленого частиною 5 статті 122 КАС України строку для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року по справі № 200/5914/21, в тому числі:

визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо ненарахування та виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 01.12.2015 по 15.04.2021;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, а за період з 01.03.2018 року по 15.04.2021 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - березень 2018 року, врахувавши при підрахунку підвищення грошового забезпечення всі його складові, які не мають разового характеру, з урахування виплачених сум.

Подальші звернення позивача до суду в справах № 200/16892/21 та № 200/2259/23 були обумовлені неправильним розрахунком відповідача розміру належної індексації, що й підтверджено судовими рішеннями в цих справах.

Отже, причинами, що пов`язані з тривалістю порушень прав позивача, є виключно дії відповідача.

З огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку, визначивши його в сумі 56 710,20 грн.

2). Період позовних вимог з 19.07.2022 по 30.01.2024 перевищує 6 місяців, тому для розрахунку середнього заробітку береться період з 19.07.2022 по 18.01.2023, що складає 184 календарних дні.

Як зазначалось вище, апеляційним судом у цій справі встановлено, що середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 583,18 грн.

Відтак, середнє грошове забезпечення за вказаний час затримки розрахунку при звільненні в арифметичному обчисленні складає 107 305,12 грн (583,18 грн х 184 кал.дні).

З урахуванням суми в 56 710,20 грн за період з 16.04.2021 по 18.07.2022, остаточно до стягнення підлягає 164 015,32 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду зміні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року у справі № 200/1212/24 змінити.

В резолютивній частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року у справі № 200/1212/24:

- абзаци другий та третій доповнити словами та цифрами «в сумі 73341 (сімдесят три тисячі триста сорок одна) гривня 45 коп.»;

- в абзаці четвертому слова і цифри «в сумі 77 447,44 грн.» замінити словами та цифрами «в сумі 164 015 (сто шістдесят чотири тисячі п`ятнадцять) гривень 32 коп.».

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року у справі № 200/1212/24 залишити без змін.

Повне судове рішення 12 вересня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук