Справа № 420/12767/24
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2024-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/12767/24

Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.

Дата і місце ухвалення 12.06.2024 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г,

Шевчук О.А.,

за участю секретаря Челак Р.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційні скарги Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за участю третьої особи - Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області про визнання незаконною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, в якому просила визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця ВПВР УЗПВР в Одеській області ПМУМО (м.Одеса) Пхіденко О.С. ВП №73764818 від 11.04.2024 року, а виконавчий лист повернути до ВПВР УЗПВР в Одеській області ПМУМО (м.Одеса) для подальшого виконання.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.06.2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про закінчення виконавчого провадження №73764818 від 11.04.2024 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області подали апеляційні скарги, в яких посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.

Апелянти посилались на те, що старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) було правомірно та обґрунтовано прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №73764818 від 11.04.2024 року, а тому вважали, що підстави для її скасування в даному випадку відсутні.

З огляду на зазначене апелянти просили скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 червня 2024 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

16.07.2024 року ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційні скарги, в яких виклала свої заперечення щодо доводів апеляційних скарг та просила у їх задоволенні відмовити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Крім того позивач просила суд апеляційної інстанції постановити окрему ухвалу щодо третьої особи - Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області за введення в суд оману щодо дійсних обставин справи та для підвищення поваги до судових органів з боку будь-яких органів владних повноважень.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.08.2023 року у справі №420/6185/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2023 року, було задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії:

Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області щодо нарахування та виплати присяжному Суворовського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 винагороди за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 та з 01.01.2022 по 31.12.2022, обчисленої з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення розміру посадового окладу судді місцевого суду, у розмірі 2102 грн.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 винагороду присяжного Суворовського районного суду м. Одеси на підставі частини 1 статті 68 та частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений станом на 01.01.2021 року у розмірі 2270 грн, враховуючи фактично відпрацьований час присяжним.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 винагороду присяжного Суворовського районного суду м. Одеси на підставі частини 1 статті 68 та частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений станом на 01.01.2022 року у розмірі 2481 грн, враховуючи фактично відпрацьований час присяжним.

Також встановлено, що 30.11.2023 року у справі №420/6185/23 видано два виконавчих листа про:

- зобов`язання ТУ ДСА України в Одеській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 винагороду присяжного Суворовського районного суду м. Одеси на підставі частини 1 статті 68 та частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений станом на 01.01.2021 року у розмірі 2270 грн, враховуючи фактично відпрацьований час присяжним;

- зобов`язання ТУ ДСА України в Одеській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 винагороду присяжного Суворовського районного суду м. Одеси на підставі частини 1 статті 68 та частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений станом на 01.01.2022 року у розмірі 2481 грн, враховуючи фактично відпрацьований час присяжним

09.01.2024 року ОСОБА_1 звернулась до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою від 08.01.2024 року, у якій просила прийняти до виконання два виконавчих листа у справі №420/6185/23.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 09.01.2024 року відкрито виконавче провадження №73764818 з виконання виконавчого листа №420/6185/23, виданого 30.11.2023 року Одеським окружним адміністративним судом про зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 року винагороду присяжного Суворовського районного суду м. Одеси на підставі частини 1 статті 68 та частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений станом на 01.01.2021 року у розмірі 2270 грн, враховуючи фактично відпрацьований час присяжним (а.с. 109-110); наказано боржнику виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

23.01.2024 року ОСОБА_1 подала державному виконавцю заяву, у якій, зокрема, зазначила, що 18.01.2024 року на її телефон прийшло повідомлення, що на її заробітну картку Приватбанку надійшли кошти від ТУ ДСАУ в Одеській області (боржника) у сумі 23331,36грн., при цьому ця сума не підтверджена жодним офіційним документом боржника, що це є кошти про проведений перерахунок та нарахування боргу несплаченої винагороди згідно ВП №№73764818 та ВП № 73750873 та рішення 420/6185/23 (є ще одне рішення, що набрало чинності №420/10723/21), але Виконаний лист поки в ООАС знаходиться, бо позивач чекає виготовлення належним чином рішення, яке приймалось і розглядалось в письмовому провадженні) та не надано жодного офіційного документу про перерахунок боргу окремо за 2021 рік згідно Постанови ДВС від 09.01.20242 у ВП №73764818 та окремо за 2022 рік згідно Постанови ДВС від 09.01.2024 року у ВП №73750873, а також нема жодного документа щодо перерахунку боргу несплаченої винагороди в помісячному розрахунку боргу несплаченої винагороди, в тому зовсім неможливо встановити перевірити факт правильності проведення щомісячного перерахунку боргу несплаченої винагороди та нарахування і сплати стягнутих сум податків і зборів (ПДФО, військовий збір, ЄСВ). Оскільки перерахування боржником на зарплатну картку Приватбанку незрозумілої суми коштів, яка не підтверджується офіційно документально про проведений належний перерахунок боргу несплаченої винагороди за 2021 рік та за 2022 рік, а тому не може вважатись виконанням судового рішення в розумінні п.1 частини 9 ст.39 Закону України «Про виконання провадження» (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом); ОСОБА_1 просила:

- не закривати виконавчі провадження ВП №73764818 та ВП 73750873 у справі №420/6185/23, як такі, що не виконані належним чином і в повному обсязі із-за відсутності підтверджуючих належних бухгалтерських документів, завірених належним чином про проведений належний перерахунок боргу насплаченої винагороди згідно Постанов ДВС від 09.01.2024 року у ВП №73764818 та ВП 73750873;

- ухвалити процесуальний документ про витребування у боржника надати щомісячні розрахункові листки за 2021 рік та за 2022 рік з перерахованими винагородами згідно рішення суду у справі №420/6185/23, підписані та закріплені печаткою належним чином.

- ухвалити процесуальний документ про витребування у боржника надати завірені належним чином копії розрахунково-платіжних відомостей річних за 2021 рік та за 2022 рік з нарахованою винагородою до ухвалення судового рішення №420/6185/23;

- ухвалити процесуальний документ про витребування у боржника надати належним чином 4 оформлені копії розрахунково-платіжні відомості річні за 2021 рік та за 2022 рік з перерахованою винагородою згідно Постанов ДВС від 09.01.2024 року у ВП № 73750873 та у ВП №73764818 та згідно резолютивної частини судового рішення у справі №420/6185/23.

29.01.2024 року державний виконавець надіслав боржнику вимогу, у якій вимагав в триденний строк з моменту отримання вимоги надати підтверджуючі документи щодо виконання вимог виконавчого листа №420/6185/23, яким зобов`язано ТУ ДСА України в Одеській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 винагороду присяжного Суворовського районного суду м. Одеси на підставі частини 1 статті 68 та частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений станом на 01.01.2021 року у розмірі 2270 грн, враховуючи фактично відпрацьований час присяжним (а.с.119-120).

09.02.2024 року ТУ ДСА в Одеській області подало державному виконавцю лист, в якому зазначило, що ним 19.01.2024 року на виконання рішення у справі №420/6185/23 здійснено перерахунок та виплату ОСОБА_1 винагороди за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року, сума винагороди за цей період склала 2665,33грн. з урахуванням ПДФО та військового збору, що підтверджується «Розрахунковими листами за 2021 рік». Відповідно до виписки з рахунку за 19.01 2024 року ТУ ДСА в Одеській області, за Кодом економічної класифікації 2800 «Інші поточні видатки», нараховано виплату 8545,59 грн. присяжній ОСОБА_1 з урахуванням податків та зборів відповідно до Реєстру перерахувань до Приватбанку «Згідно постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі №420/6185/23 13.11 2024 року, згідно рішення суду по справі № 420/6185/23 02 08 2023 року», на особовий рахунок ОСОБА_1 була виплачена сума 8545,59 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів. Враховуючи наведене боржник просив закрити виконавче провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним виконанням рішення суду.

05.03.2024 року державний виконавець надіслав боржнику вимогу, у якій вимагав надати на адресу відділу:

- перерахунок, відповідно до якого можливо встановити суму заборгованості за період з 01.01.2021 року пo 31.12.2021 року винагороди присяжного Суворовського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 ;

- платіжні інструкції, відповідно до яких можливо встановити сплату заборгованості за період з 01.01.2021 року пo 31.12.2021 року винагороди присяжного Суворовського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 .

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 27.03.2024 року на ТУ ДСА України в Одеській області накладено штраф за невиконання рішення суду, однак вказана постанова була в подальшому скасована постановою від 11.04.2024 року «Про результати перевірки законності виконавчого провадження».

27.03.2024 року ТУ ДСА в Одеській області подало державному виконавцю лист, в якому надало пояснення щодо сум, які нараховані та виплачені ОСОБА_1 (без наведення відповідних розрахунків), в додатки до листа надані копії розрахункових листів за 2021 рік, копії платіжних інструкцій №№56-58 від 17.01.2024 року. З огляду на зазначене боржник просив державного виконавця закрити виконавче провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним виконанням рішення суду.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ВП №73764818 від 11.04.2024 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №420/6185/23, виданого 30.11.2023 року Одеським окружним адміністративним судом.

У постанові зазначено, що вона прийнята на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження»; державним виконавцем встановлено: фактично виконане рішення згідно з виконавчим документом.

Не погоджуючись із вказаною постановою про закінчення виконавчого провадження, позивач оскаржила її до суду першої інстанції, посилаючись на її протиправність та необґрунтованість.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на наступне:

Порядок і умови виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регулюються Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VIII Про виконавче провадження (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону №1404-VІІІ під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 5 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно із частиною 1 статті 18 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У зв`язку із чим, виконавець, зокрема, але без виключення, зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини 2 статті 18 Закону України №1404-VIII).

Частиною 3 вказаної статті Закону України №1404-VIII передбачені права виконавця під час здійснення виконавчого провадження, у тому числі право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Підстави для закінчення виконавчого провадження визначені у статті 39 Закону У№1404-VIII. Так, відповідно до пункту 9 частини 1 статті 39 вказаного Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

При цьому обов`язок щодо перевірки фактичного виконання боржником в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом покладається саме на державного виконавця.

Судом встановлено, що за виконавчим документом, виданим в адміністративній справі №420/6185/23, та виконання якого здійснювалось в рамках виконавчого провадження № 73764818, на Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області було покладено обов`язок здійснити перерахування та виплату ОСОБА_1 винагороду присяжного Суворовського районного суду м. Одеси на підставі частини 1 статті 68 та частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений станом на 01.01.2022 року у розмірі 2481 грн., враховуючи фактично відпрацьований час присяжним за період саме з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року.

Боржник наполягав на фактичному виконанні у повному обсязі рішення суду у справі №420/6185/23 в цій частині, а саме в частині перерахування та виплати ОСОБА_1 винагороди присяжного Суворовського районного суду м. Одеси з урахуванням посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений станом на 01.01.2022 року у розмірі 2481 грн., враховуючи фактично відпрацьований час присяжним за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року.

На підтвердження цих обставин боржником були надані державному виконавцю розрахункові листи, платіжні документи та виписки по рахунку.

Боржник стверджував про те, що сума винагороди присяжній ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року склала 2665,33 грн. з урахуванням ПДФО та військового збору. Також боржник вказував на те, що відповідно до виписки по рахунку за 19.01.2024 року ТУ ДСА в Одеській області за кодом економічної класифікації 2800 «Інші поточні видатки» нараховано виплату 8545,59 грн. присяжній ОСОБА_1 з урахуванням податків та зборів за період з 01.2021 року по 12.2022 року (тобто і за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року і за період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року.

У підтвердження фактичного виконання судового рішення в частині нарахування позивачці винагороди присяжній за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року, боржник надав державному виконавцю документ під назвою «різниця виплати винагороди з 01.03.2021 року по 31.12.2021 року (нараховано виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2102 грн. та 2270 грн.), в якому зазначені лише суми, які як вказав боржник, є відповідною різницею, однак будь-якого розрахунку таких сум боржником державному виконавцю надано не було, як і не надано пояснень стосовно визначення такої різниці саме з 01.03.2021 року по 31.12.2023 року, тоді як за судовим рішенням боржник повинен був здійснити такий перерахунок та виплату з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року.

Відсутність такого розрахунку, в якому б містились відомості стосовно фактично відпрацьованого позивачем часу в якості присяжного за період саме з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року, відомості про посадовий оклад судді місцевого суду із застосуванням відповідного регіонального коефіцієнту, з якого здійснювався розрахунок винагороди ОСОБА_1 , унеможливлює перевірку правильності обчислення винагороди присяжної окремо за 2021 рік та виконання рішення суду у повному обсязі саме за цей період.

При цьому як зазначено судом першої інстанції, у судовому засіданні позивачка наполягала на тому, що перерахунок винагороди зроблений боржником виходячи з 30 прожиткових мінімумів у 2021 році, проте невірно була застосована тарифна ставка.

Суд першої інстанції вірно вказав на те, що постанова державного виконавця від 11.04.2024 року взагалі не містить мотивів, за яких вона була прийнята, оскільки у постанові виконавець лише обмежився посиланням на приписи п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України Про виконавче провадження та зазначив, що ним встановлено фактичне виконання рішення згідно з виконавчим документом, не обґрунтувавши цей висновок документально.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що в даному випадку оскаржувана постанова державного виконавця не містить конкретних встановлених державним виконавцем фактів, з якими Закон України «Про виконавче провадження» пов`язує можливість закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до положень частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 826/6029/18 викладено правовий висновок, відповідно до якого у контексті вимог частини другої статті 2 КАС України нормативне обґрунтування прийнятого рішення та його співвідношення з фактичними обставинами не є формальною вимогою, оскільки суд має перевірити чи діяв суб`єкт владних повноважень, у тому числі (…) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно практики Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справі «Suominen v. Finland», заява № 37801/97, пункт 36), орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень; принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішенням було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Отже, критеріями обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень є: 1) логічність та структурованість викладення мотивів, що стали підставою для прийняття відповідного рішення; 2) пов`язаність наведених мотивів з конкретно наведеними нормами права, що становлять правову основу такого рішення; 3) наявність правової оцінки фактичних обставин справи (поданих документів, інших доказів), врахування яких є обов`язковим у силу вимог закону під час прийняття відповідного рішення; 4) відповідність висновків, викладених у такому рішенні, фактичним обставинам справи; 5) відсутність немотивованих висновків та висновків, які не ґрунтуються на нормах права.

Крім того Конституцією України та КАС України прямо передбачений обов`язок суб`єктів владних повноважень дотримуватися принципу належного урядування, відповідно, адміністративні суди під час розгляду та вирішення спорів, що виникають у сфері публічно-правових відносин, мають перевіряти дотримання цього принципу у всіх його аспектах з урахуванням конкретних обставин справи.

Верховний Суд звертав увагу на те, що фактичне застосування принципу належного урядування є своєрідним «маркером» того як в Україні гарантуються статті 1, 3, 6, 8, 19, 55, 56, 124 Конституції України, а суди застосовують частину другу статті 2 КАС України.

У постанові від 28 лютого 2020 року у справі № П/811/1015/16 сформульовано правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні; неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень; принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

Колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений, зокрема у постановах від 20 травня 2022 року у справі № 340/370/21, від 16 березня 2023 року у справі № 160/18668/2 та від 16 травня 2023 року у справі № 380/3195/22, згідно якого невмотивованість та неналежна обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень є достатньою підставою для визнання такого рішення протиправним.

В даному випадку оскаржувана постанова державного виконавця, як рішення суб`єкта владних повноважень, фактично не містить належної мотивації та обґрунтування підстав, а тому не може вважатись такою, що відповідає вимогам частини другої статті 2 КАС України, та є протиправною.

Доводи апеляційних скарг є необґрунтованими та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Щодо вимоги позивача постановити окрему ухвалу в порядку ст.249 КАС України, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

Окрему ухвалу може бути винесено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що окрема ухвала суду є одним із інструментів механізму стримувань і противаг, превенції вчинення порушень закону, які адміністративний суд не може самостійно усунути шляхом вжиття належних заходів.

остановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду, тобто визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача суб`єкта владних повноважень не є обов`язковим наслідком для постановлення окремої ухвали.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що питання про постановлення окремої ухвали вирішується судом під час вирішення спору у разі наявності для того достатніх правових підстав.

Оцінюючи доводи позивача з приводу наявності передбачених вказаними нормами підстав для постановлення окремої ухвали, суд керується межами заявлених позовних вимог, як того вимагає ч.2 ст.9 КАС України.

Разом із тим суд вважає, що під час розгляду даної справи не було встановлено таких порушень закону, які стали б підставою для винесення окремої ухвали.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що у задоволенні клопотання позивача про винесення окремої ухвали, відповідно до ст. 249 КАС України, слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали щодо третьої особи Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області.

Апеляційні скарги Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук