Справа № 440/5412/24
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2024-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м. ПолтаваСправа № 440/5412/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/5412/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2 , про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

03.05.2024 ОСОБА_1 направив до Полтавського окружного адміністративного суду позов, що заявлений до ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ), в якому просить суд зобов`язати відповідача забезпечити його конституційне право, закріплене частиною 4 статті 35 Конституції України, та замінити військову службу на альтернативну (невійськову) службу.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що у зв`язку з неможливістю проходження військової служби за релігійними переконаннями він 20.04.2023 відправив поштою цінним листом з переліком документів (з повідомленням) до першого відділу Кременчуцького РТЦКСП довідку від релігійної громади та свою заяву про заміну військової служби на альтернативну (невійськову). Позивач наполягає на тому, що він не має наміру ухилятися від військової служби, а лише хоче скористатися своїм конституційним правом на альтернативну (невійськову) службу. Однак, посадовими особами першого відділу Кременчуцького РТЦКСП у порушення приписів статті 8 Конституції України йому було безпідставно відмовлено в реалізації такого права.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 09.05.2024 позовну заяву було залишено без руху.

З урахуванням повідомлених позивачем обставин порушення його прав суд ухвалою від 27.05.2024 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження в адміністративній справі. Цією ж ухвалою суд залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 та призначив справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

У наданому 26.06.2024 до суду відзиві на позов представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю (а.с. 65-69). Свою позицію мотивує тим, що з аналізу положень Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права слідує висновок про можливість обмеження реалізації права на свободу совісті в умовах введення в Україні воєнного стану. Крім цього, Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" і затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.199 №2066 Положенням про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби встановлено запровадження альтернативної служби лише замість проходження строкової військової служби. Поряд з цим, згідно з частиною першою статті 34 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, а тому неналежним відповідачем у цій справі є ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 32-33).

25.06.2024 до суду від Кременчуцького РТЦКСП надійшов відзив на позов, у якому представник просив провести розгляд цієї справи за правилами загального позовного провадження, а також відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначав, що міркування військовозобов`язаного ОСОБА_1 про можливість призову його на альтернативну (невійськову) службу є хибними, оскільки у статті 1 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" чітко визначено, що альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби, тобто застосовується для осіб призовного віку від 18 до 25 років (раніше до 27 років). Позивач вже не призовник, а військовозобов`язаний, і в умовах воєнного або надзвичайного стану (який запроваджено в Україні з 24.02.2022) можуть встановлюватися окремі обмеження прав громадян на проходження альтернативної служби. Тим більше, будучи призовником у період з 10.07.2017 по 09.10.2019 ОСОБА_1 вже проходив альтернативну (невійськову) службу на посаді електромонтера у Комунальному підприємстві "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства". У статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" наведено вичерпний перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, але позивачем ОСОБА_1 не надано жодних документів на підтвердження тієї обставини, що він до цих категорій військовозобов`язаних відноситься. Також оскільки про зміни стану здоров`я військовозобов`язаного ОСОБА_1 упродовж жовтня 2019 року - червня 2024 років (зокрема, про його погіршення) відповідними медико-соціальними експертними комісіями в порядку ч. 7 ст. 38 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" ні Кременчуцький РТЦКСП, ні його Перший відділ не повідомлялися, а лікувально-профілактичними закладами м. Горішні Плавні Кременчуцького району Полтавської області інформація про перебування військовозобов`язаного ОСОБА_1 на диспансерних обліках за місцем проживання не надавалася, є підстави вважати військовозобов`язаного ОСОБА_1 придатним до військової служби. Наостанок зауважив, що оскільки від проходження військової служби під час мобілізації на посаді капелана військовозобов`язаний ОСОБА_1 теж відмовився, то це свідчить про його нещирість по відношенню до віросповідання, щоб всілякими шляхами ухилитися від призову на військову службу під час мобілізації, а тому військовозобов`язаний ОСОБА_1 підлягає призову на військову службу під час мобілізації (а.с. 41-44).

Ухвалою суду від 17.07.2024 клопотання представника Кременчуцького РТЦКСП щодо розгляду за правилами загального позовного провадження справи №440/5412/24 залишено без задоволення.

У заяві від 08.07.2024, яка розцінена судом як відповідь на відзив на позовну заяву, позивач наполягає на тому, що представник Кременчуцького РТЦКСП у відзиві на позовну заяву статтю Конституції України процитував не у повному обсязі. Позивач зазначає, що він не прибув на визначені в розпорядженні дату та час до місцевого органу військового управління з огляду на те, що було лише оповіщення, а повістки позивач не отримував. Вказує, що у подальшому 16.04.2024 він з документами прибув до Кременчуцького РТЦКСП з метою потрапити до начальника на розгляд справи, однак начальник через працівників КПП повідомив про відмову його прийняти. Позивач жодної ВЛК поки не проходив, а тому викладені у відзиві висновки про його придатність до військової служби є передчасними та безпідставними. Що ж стосується запропонованої посади капелана, то, на переконання позивача, це посада того ж військовослужбовця, який одягає військову форму, дає присягу і бере в руки зброю (а.с. 68-70).

Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України суд здійснює розгляд справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

20.04.2023 ОСОБА_1 звернувся до Першого відділу Кременчуцького РТЦКСП з письмовою заявою, у якій повідомив, що відповідно до статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене невійськовою службою. ОСОБА_1 має релігійні переконання, а саме: неможливість тримати зброї в руках та приймати присягу, які унеможливлюють виконання ним військового та мобілізаційного обов`язку. Тож на підставі частини четвертої статті 35 Конституції України та Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" ОСОБА_1 подано цю заяву та заяву про його членство в Релігійній організації та його істинних переконань, які унеможливлюють виконання ним військового обов`язку в даний воєнний стан по мобілізації (а.с. 49).

До заяви від 20.04.2023 позивач долучив довідку про його членство в Релігійній організації від 20.04.2023, в якій зазначено, що ОСОБА_1 прийняв водне хрещення по вірі 07.07.2012 та є членом РО РГХЄВ "Божа любов" м. Горішні Плавні, статут якої зареєстрований розпорядженням голови облдержадміністрації від 10.07.2001 №238. Віровченням РО РГХЄВ "Божа любов" є вчення Ісуса Христа, який закликав не використовувати зброю проти інших людей, та здійснювати присягу (клястися), що унеможливлює виконання ОСОБА_1 військового обов`язку. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.11.1999 №2066 за своїм віровченням РО РГХЄВ "Божа любов" знаходиться у "Переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю" (а.с. 50).

У відповідь на це звернення листом Кременчуцького РТЦКСП від 05.05.2023 №1/1/1/1821 позивача проінформовано про те, що згідно з вимогами статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. У статті 1 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" передбачено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби (тобто застосовується для осіб призовного віку - від 18 до 27 років, а заявник вже не призовник, а військовозобов`язаний) і в умовах воєнного або надзвичайного стану (який запроваджено з 24.02.2022 і продовжено на даний час) можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби. Статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що на військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації. Підстави бронювання на період мобілізації військовозобов`язаних, які перебувають у релігійних організаціях, законодавством не передбачені. У статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" наведено вичерпний перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, але заявником не надано жодних документів на підтвердження того, що він до цих категорій військовозобов`язаних відноситься (а.с. 53).

Позивач, вважаючи, що такою відповіддю порушено його конституційне право, закріплене частиною четвертою статті 35 Конституції України, на заміну військової служби на альтернативну (невійськову) службу, звернувся до суду з цим позовом.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд виходить з наступного.

За приписами статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із статтею 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.

Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення статті 35 Основного закону України кореспондуються з положеннями статті 9 "Свобода думки, совісті і релігії" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Так, відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції, кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу сповідувати свою релігію або переконання; передбачено, що кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Зі змісту пункту 2 статті 9 Конвенції слідує, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає обмеженням, лише встановленим законом, і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з положеннями статті 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до статті 106 Конституції України, Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався і триває дотепер.

Указом Президента України від 24.02.2022 №65/2022 "Про загальну мобілізацію", затвердженим Законом України від 03.03.2022 №2105-IX, оголошено проведення загальної мобілізації. Згідно з цим Указом призову на військову службу за мобілізацією підлягають військовозобов`язані та резервісти.

У відповідності з частиною першою статті 1 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Закон №2232-ХІІ), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частини третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ, військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Статтею 3 Закону №2232-ХІІ передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону №2232-ХІІ, на строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 27-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу (далі - громадяни призовного віку).

Закон України від 21.10.1993 №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Закон №3543-ХІІ) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Так, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (стаття 1 Закону №3543-ХІІ).

Відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону №3543-ХІІ, з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

Статтею 23 Закону №3543-ХІІ встановлено перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, де зазначено інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Позивач, посилаючись на обставини того, що він є членом РО РГХЄВ "Божа любов" м. Горішні Плавні, віровченням якої є вчення Ісуса Христа, який закликав не використовувати зброю проти інших людей, та здійснювати присягу (клястися), що унеможливлює виконання ОСОБА_1 . військового обов`язку, вважає, що він належить до "інших військовозобов`язаних або окремої категорії громадян", які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації та мають право на заміну військової служби альтернативною (невійськовою) службою.

Надаючи оцінку таким доводам позивача, суд зазначає, що пунктом 4 статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу".

Організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, визначені Законом України від 12.12.1991 №1975-ХІІ "Про альтернативну (невійськову) службу" (надалі - Закон №1975-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №1975-ХІІ, альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із статтею 2 Закону №1975-ХІІ, право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Частиною першою статті 4 Закону №1975-ХІІ визначено, що на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни: звільнені відповідно до законодавства від призову на строкову військову службу; яким відповідно до законодавства надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на строк дії відстрочки) (ч. 2 ст. 4 Закону №1975-ХІІ).

Відповідно до статті 5 Закону №1975-ХІІ, альтернативну службу громадяни проходять на підприємствах, в установах, організаціях, що перебувають у державній, комунальній власності або переважна частка у статутному фонді яких є в державній або комунальній власності, діяльність яких у першу чергу пов`язана із соціальним захистом населення, охороною здоров`я, захистом довкілля, будівництвом, житлово-комунальним та сільським господарством, а також у патронажній службі в організаціях Товариства Червоного Хреста України.

Види діяльності, якими можуть займатися громадяни, які проходять альтернативну службу, визначаються Кабінетом Міністрів України.

10.11.1999 постановою Кабінету Міністрів України за №2066 затверджено Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби та перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю (надалі - Положення №2066) .

Згідно з приписами пунктів 2, 3 Положення №2066, громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих відповідно до законодавства релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Перелік таких релігійних організацій затверджується Кабінетом Міністрів України. Цим правом користуються громадяни, які належать до зазначених релігійних організацій, що діють як із зареєстрованим статутом, так і без його реєстрації.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть бути встановлені окремі обмеження цього права із зазначенням строку їх дії.

На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідне рішення місцевою держадміністрацією.

Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни, які відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" звільнені від призову на строкову військову службу або яким надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на термін дії відстрочки).

Системний аналіз приведених норм свідчить на користь висновку про те, що альтернативна служба - це служба, яка запроваджується замість проходження лише строкової військової служби.

З матеріалів справи, зокрема з тексту позовної заяви, слідує, що позивач є військовозобов`язаним та з 10.10.2019 перебуває на військовому обліку у відповідному органі ТЦКСП.

Згідно з тимчасовим посвідченням військовозобов`язаного НОМЕР_1 та облікової картки до військового квитка серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 раніше у період з 10.07.2017 по 09.10.2019 вже проходив альтернативну (невійськову) службу в КП ВУВКГ на посаді електромонтера (а.с. 47-48).

Тобто, у спірному випадку позивач не є особою, призваною для проходження строкової військової служби, що дає право на заміну такої служби альтернативною, натомість спірні правовідносини між позивачем та органом ТЦКСП відбувалися в рамках здійснення останнім персонально-якісного обліку військовозобов`язаних у зв`язку із проведенням мобілізаційних заходів в особливий період.

Суд звертає увагу на те, що Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" альтернативна (невійськова) служба під час військового стану не визначена.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Тож на переконання суду ОСОБА_1 за встановлених судовим розглядом обставин не має права альтернативну (невійськову) службу, оскільки не є особою, яка підлягає призову на строкову військову службу.

Крім цього суд також зазначає, що Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не передбачено можливості надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації віруючим громадянам, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних, як і не визначено порядок проходження альтернативної (невійськової) служби в умовах воєнного стану.

Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" також не визначено порядок направлення та проходження служби під час мобілізації в умовах воєнного або надзвичайного станів віруючих громадян.

Верховний Суд у постанові №9902/64/23 від 25.09.2023 дійшов подібних висновків, які, у відповідності до ч. 5 ст. 242 КАС України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час судового розгляду відповідач довів належними засобами доказування правомірність оскаржених дій, з огляду на що суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовну ОСОБА_1 .

За відсутності підстав для задоволення позову, відсутні й підстави для розподілу судових витрат позивача, які складаються лише із сплаченої позивачем суми судового збору за звернення з позовом у розмірі 1211,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 2, 6 - 10, 72 - 77, 90, 241 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 у справі №440/5412/24 - залишити без задоволення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ).

Третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Cуддя Є.Б. Супрун