Справа № 280/6127/24
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2024 року Справа № 280/6127/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_2

про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст і підстави позовних вимог.

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - відповідач), у якій позивач просить суд:

1) визнати протиправною та скасувати відмову ІНФОРМАЦІЯ_2 в погодженні рапорту ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від 14.06.2024 про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами на підставі абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»;

2) зобов`язати Центр інновацій та розвитку оборонних технологій Міністерства оборони України звільнити штаб-сержанта 2 категорії відділу економічної і договірної роботи ІНФОРМАЦІЯ_2, повторно розглянути рапорт молодшого сержанта ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про звільнення з військової служби на підставі абз. 12 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та прийняти відповідне рішення.

Крім того, просить стягнути з відповідача на користь позивача усі судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.06.2024 позивач подав рапорт про його звільнення з військової служби у зв`язку з доглядом за батьком, особою з інвалідністю ІІ групи, проте відповідач повернув рапорт на доопрацювання з формальних підстав. Отримавши додаткові докази на підтвердження наявності права на звільнення з військової служби, позивач 14.06.2024 повторно звернувся до відповідача із рапортом. 15.06.2024 позивач подав рапорт про долучення документів до раніше поданого рапорту. На адвокатський запит представника позивача щодо розгляду поданих рапортів була отримана відповідь, за змістом якої повідомлено, що рапорт ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби не погоджено у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів про відсутність у його батька інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення. Позивач наголошує на неправильному тлумаченні відповідачем поняття «члени сім`ї І, ІІ ступеня споріднення», який, у свою чергу, посилається на положення Податкового кодексу України та роз`яснення Міністерства юстиції України. Також зазначає, що у випадку наявності у відповідача сумнівів у відсутності у батька позивача інших членів сім`ї І, ІІ ступеня споріднення, то саме на відповідачеві лежить тягар доказування наявності таких осіб. Крім того, зауважує, що військовослужбовець позбавлений можливості довести факт відсутності у особи, за якою він здійснює догляд інших родичів, які самі не потребують догляду, оскільки чинним законодавством не передбачено форми довідки або витягу, який би містив таку інформацію, що свідчить про обмеження прав військовослужбовця через недосконалість законодавчого регулювання спірних правовідносин. Позивач звертає увагу, що відповідачем допущено надмірно формальне ставлення до розгляду рапортів позивача та порушено принцип правової визначеності, оскільки у відповіді не міститься жодної вказівки на те, які саме документи потрібно відповідачу на підтвердження відсутності у батька позивача інших членів сім`ї І,ІІ ступеня споріднення. За наведених обставин, позижуючих документів про відсутність у його батька інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення. Позивач наголошує на неправильному тлумаченні відповідачем поняття «члени сім

ІІ. Виклад позицій інших учасників справи та документів, що надійшли до суду.

18.07.2024 судом отримано клопотання представника позивача (вх.№33576) про долучення доказів до справи.

19.07.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№33736), у якому відповідач не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне. За результатом розгляду рапорту позивача йому було відмовлено у задоволенні такого у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів про відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Відповідач зауважує, що надана позивачем довідка до акта медико-соціальною експертною комісією від 30.05.2024 не є належним чином оформленою з огляду на відсутність у ній обов`язкових реквізитів, передбачених Формою первинної облікової документації № 157-1/о, яка визначена і затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України № 577 від 30.07.2012 «Про затвердження форм первинної облікової документації, що використовується в медико-соціальних експертних комісіях», а саме відсутність пункту 12 «Діагноз МСЕК», відтиск печатки неможливо ідентифікувати. Відповідач звертає увагу, що на момент відкриття провадження у справі позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , у зв`язку з чим Центр не має повноважень приймати рішення стосовно звільнення з військової служби позивача. З огляду на викладене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Також відповідач зазначає, що позивачем не подано до суду розрахунки витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Крім того, заявляє клопотання про об`єднання адміністративних справ № 280/5943/24 та № 280/6127/24 в одне провадження.

25.07.2024 судом отримана відповідь на відзив (вх.№34670), у якій представник позивача не погоджується з доводами відповідача та вказує про правильне визначення у рапорті підстави для звільнення зі служби. Наполягає, що позивач надав усі підтверджуючі документи для звільнення з військової служби за сімейними обставинами - необхідності здійснення догляду за батьком, особою з інвалідністю ІІ групи. Також зазначає про відсутність доказів повідомлення позивача про результати розгляду його рапорту. Представник наголошує, що відсутність зазначення відповідачем конкретних норм, які порушим позивач, в чому рапорт не відповідає вимогам законодавства, свідчить про надмірний формалізм та створює правову невизначеність. Крім того, повернення рапорту на доопрацювання не спричиняє відсутність предмету позову з огляду на те, що позивачем й оскаржується саме протиправне повернення рапорту без розгляду. Відтак, відповідачем допущено бездіяльність щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 від 14.06.2024. Доповідна записка не є документом, який фіксує результати розгляду рапорту та може бути підставою для відмови у його задоволені. Також вказує на неналежне оформлення відзиву на позовну заяву з огляду на його подання неуповноваженою особою.

29.07.2024 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх.№35154), у яких зазначено, що результатом розгляду рапорту позивача була відмова у його задоволенні згідно з резолюцією начальника Центру «НАВ, Відмовити у задоволенні рапорту мол. с-та ОСОБА_1 », з підстав викладених у Доповідній записці помічника начальника Центру з правової роботи - начальника юридичної групи за вх. № 844 від 25.06.2024. При цьому у Доповідній записці зазначена правова підстава непогодження рапорту позивача. Також вказує на невідповідність зазначеного позивачем щодо нерозгляду рапорту, оскільки предметом цієї адміністративної справи є відмова у погодженні рапорту, тобто позивач оскаржує результати розгляду вказаного рапорту.

31.07.2024 судом отримано клопотання представника позивача (вх.№35667) про поновлення строку на подання доказів, у якому зазначено, що у листі № 4219/Г/99-00-24-01-02-09 від 23.07.2024 підтверджено, що положення Податкового кодексу України поширюється виключно на правовідносини у сфері справляння податків та зборів. У свою чергу кадровий центр Збройних Сил України у листі № 388/6593 від 26.06.2024 вказав перелік документів, рекомендованих для подання військовослужбовцю разом із рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами. Цей перелік документів цілком узгоджується із тим переліком документів, що було долучено позивачем до рапорту про звільнення від 14.06.2024. Таким чином, лист кадрового центру Збройних Сил України № 388/6593 від 26.06.2024 та лист Державної податкової служби України №4219/Г/99-00-24-01-02-09 від 23.07.2024, є достатніми та належними доказами, які підлягають долученню до матеріалів судової справи.

22.08.2024 до суду надійшло клопотання позивача про поновлення строку на подання доказів (вх.№39247). У клопотанні, зокрема, зазначено, що відповідачем порушено його процесуальний обов`язок щодо подання усіх доказів, які у нього наявні, а саме не подано до суду листи ДКП та ДЮЗ МОУ, в яких надано роз`яснення переліку документів для звільнення військовослужбовців у зв`язку з доглядом за одним з батьків - інвалідів ІІ групи. Оскільки дана справа розглядається в порядку письмового провадження, подання усіх документів є вкрай важливим для повного встановлення обставин справи. Таким чином, відповідачем не виконуються свої процесуальні обов`язки та чиняться перешкоди у здійсненні судочинства, що свідчить про наявність підстав для застосування судом заходів процесуального примусу.

22.08.2024 судом отримано клопотання позивача (вх.№39306) про долучення до матеріалів справи наказу Міноборони №531.

30.08.2024 до суду надійшло клопотання позивача (вх.№40458) про залишення без розгляду позовної вимоги: «Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 України повторно розглянути рапорт молодшого сержанта ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про звільнення з військової служби на підставі абз. 12 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та прийняти відповідне рішення» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 240 КАС України.

10.09.2024 від представника позивача надійшла заява про закритий розгляд справи (вх.№41891).

10.09.2024 також судом отримано клопотання представника позивача (вх.№41901) про стягнення витрат на правничу допомогу разом з відповідними доказами їх понесення.

13.09.2024 до суду надійшли заперечення представника відповідача (вх.№42237, № 42336) на клопотання позивача про стягнення витрат на правову допомогу та обмеження публікації інформації щодо проходження позивачем військової служби, у яких зазначено, що позивач не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Вказано, що наявність в провадженні Запорізького окружного адміністративного суду інших справ позивача, які мали бути заявлені ОСОБА_1 одним позовом, що свідчить про штучне збільшення витрат на правову допомогу, оскільки заявлена сума витрат є неспівмірною зі складністю вказаної справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів. Зауважує, що у розділі 1 пункту 1.1 Договору про надання правової допомоги від 25.06.2024 вказано, що адвокат представляє інтереси свого клієнта по справі до Центру інновацій та розвитку оборонних технологій Міністерства юстиції України, тобто неправильно вказано найменування юридичної особи - відповідача.

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 08.07.2024 суд відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін.

Ухвалою від 01.08.2024 суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про повернення відзиву на позовну заяву без розгляду.

Ухвалою від 01.08.2024 суд відмовив у задоволенні клопотання ІНФОРМАЦІЯ_2 про об`єднання справ № 280/5943/24 та № 280/6127/24 в одне провадження.

Ухвалою від 01.08.2024 суд визнав поважними причини пропуску представником ОСОБА_1 строку та поновив строк подання доказів, долучених до клопотання за вх.№ 35667 від 31.07.2024.

Ухвалою від 12.09.2024 суд визнав поважними причини пропуску представником ОСОБА_1 строку та поновив строк подання доказів, долучених до клопотання за вх.№ 35667 від 22.08.2024.

Ухвалою від 12.09.2024 суд відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залишення частини позовних вимог без розгляду.

Ухвалою від 13.09.2024 суд відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про обмеження публікації інформації у тексті судових рішень.

Рішення у справі ухвалюється з урахуванням перебування судді у відпустці у період з 12.08.2024 по 08.09.2024 згідно з довідкою від 04.09.2024 за вих.№02-35/24/70.

IV. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

13.10.2022 ОСОБА_1 призваний на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач проходив військову службу в Центрі інновацій та розвитку оборонних технологій з 13.10.2022 на посаді штаб-сержанта 2 категорії відділу розробки прикладного програмного забезпечення та інновацій у сфері інформаційних технологій Центру згідно з наказом начальника Центру (по стройовій частині) № 217 від 13.10.2022, а з 12.10.2023 - на посаді штаб-сержанта 2 категорії відділу економічної та договірної роботи Центру (згідно з наказом начальника Центру (по стройовій частині) № 238 від 12.10.2023 ).

10.06.2024 позивачем до адміністративному відділу Центру для подальшої реєстрації та прийняття рішення подано рапорт за вх. № 220/66/1101-в від 10.06.2024 щодо звільнення з військової служби за сімейними обставинами, який адресований начальнику відділу економічної та договірної роботи Центру, який був його безпосереднім начальником. До рапорту долучені документи, які підтверджують наявність в батька тяжких хвороб та потребу в здійсненні постійного догляду (додаток до акту МСЕК та висновок ЛКК), нотаріально посвідчену заяву батька ОСОБА_2 про відсутність в нього інших родичів, які можуть за ним здійснювати догляд.

Вказаний рапорт від 10.06.2024 був повернутий позивачу на доопрацювання, про що доведено позивачу під особистий підпис 14.06.2024.

14.06.2024 позивач повторно звернувся до начальника відділу економічної та договірної роботи Центру інновацій та розвитку оборонних технологій із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби у зв`язку з доглядом за батьком-особою з інвалідністю ІІ групи. До рапорту долучено нотаріально завірені копії: паспорта ОСОБА_1 ; паспорта ОСОБА_2 ; свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; довідки до акта огляду МСЕК № 461831 від 30.05.2024; висновку ЛКК № 3404 від 06.06.2024; виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_2 (форма №027/о); виписки з історії хвороби ОСОБА_2 №21/0679/107 від 25.03.201, видана КНП «ОМЦССЗ» ЗОР (форма №027/о); виписки з історії хвороби № 18-0926/319 від 29.03.2018, видана КУ «ОМЦССЗ» ЗОР (форма №027/о); виписки з історії хвороби ОСОБА_2 № 216, видана КУ «ОМЦССЗ» ЗОР; акта встановлення факту догляду за особою № 2894 від 12.06.2024; акта оцінки потреб сім`ї від 12.06.2024; висновок оцінки потреб сім`ї № 371 від 12.06.2024, виданий Запорізьким міським центром соціальних служб; довідки депутата ОСОБА_3 від 12.06.2024 № б/н; довідки депутата ОСОБА_4 від 12.06.2024 № 12-Д; свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_2 від 15.11.2016; пенсійного посвідчення ОСОБА_2 ; оригінал нотаріальної заяви ОСОБА_2 .

15.06.2024 ОСОБА_1 подано рапорт про долучення до рапорту від 14.06.2024 копії листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) № 35086/06.10.01-35 від 14.06.2024.

Рапорт щодо звільнення ОСОБА_1 зареєстрований за вх. №220/66/1152-в від 17.06.2024.

Листом від 25.06.2024 №220/66/1423 на адвокатський запит представника позивача за вх.№3/адв від 21.06.2024, зокрема повідомлено, що станом на 25.06.2024 згідно з резолюцією начальника Центру рапорт від 14.06.2024 щодо звільнення молодшого сержанта ОСОБА_1 проходив перевірку в юридичній групі Центру на відповідність вимогам чинного законодавства. Результатом перевірки рапорту щодо звільнення молодшого сержанта ОСОБА_5 встановлено, що в рапорті вказано невірно підставу для звільнення за сімейними обставинами, а саме молодшим сержантом ОСОБА_6 вказано абзац 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Молодшим сержантом ОСОБА_6 в рапорті вказано причину звільнення у зв`язку з сімейними обставинами, а саме необхідністю постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю ІІ групи, що визначено абзацом 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я). Умовою звільнення за вказаною сімейною обставиною є відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Зазначено також, що вказаний рапорт не погоджено у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів про відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня спорідненості такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня спорідне ????

Вважаючи протиправною відмову відповідача у погодженні рапорту позивача від 14.06.2024 про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами, позивач звернувся із цим позовом до суду.

V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частинами першою, сьомою статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

За приписами частин першої, другої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.

У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.

За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

За приписами статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася згідно з Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022 від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 № 451/2023, від 06.11.2023 № 734/2023, від 05.02.2024 №49/2024, від 06.05.2024 № 271/2024. Указом Президента України від 23.07.2024 №469/2024 строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб, тобто, останній діє на момент розгляду цієї справи.

Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року було оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Пунктом 8 цього Указу встановлено, місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб-підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку: 1) своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти та у військові частини; 2) здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів на військову службу, їх доставки до військових частин та установ Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України; 3) виділення тимчасово будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних та інших матеріально-технічних засобів, надання послуг Збройним Силам України, Національній гвардії України, Службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, Державній спеціальній службі транспорту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України та іншим військовим формуванням України відповідно до мобілізаційних планів.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 призваний 11.10.2022 на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_3 . З 13.10.2022 він проходив військову службу в Центрі інновацій та розвитку оборонних технологій на посаді штаб-сержанта 2 категорії відділу розробки прикладного програмного забезпечення та інновацій у сфері інформаційних технологій Центру, а з 12.10.2023 - на посаді штаб-сержанта 2 категорії відділу економічної та договірної роботи Центру.

Статтею 26 Закону №2232-XII визначені підстави звільнення з військової служби.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

У відповідності до пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів (абзац дванадцятий).

Водночас згідно з абзацом тринадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Позивач звернувся до Центру інновацій та розвитку оборонних технологій з рапортом про звільнення у запас на підставі того, що наявна необхідність постійного догляду за батьком, особою з інвалідністю ІІ групи. Однак вказаний рапорт був повернутий позивачу на доопрацювання.

Слід зазначити, що у провадженні Запорізького окружного адміністративного суду перебувала справа № 280/5943/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання відмови протиправною, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Предметом розгляду справи № 280/5943/24 було визнання неправомірною та скасування відмови ІНФОРМАЦІЯ_2 в розгляді рапорту ОСОБА_1 від 10.06.2024 про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами, оформлену листом від 10.06.2024 № 220/66/1101-в; визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_2, що полягала у не розгляді рапорту ОСОБА_1 від 14.06.2024 про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами; зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 від 14.06.2024 про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами та прийняти відповідне рішення.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23.08.2024 у справі № 280/5943/24 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 10.06.2024 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII. Станом на момент ухвалення рішення у справі № 280/6127/24 рішення суду по справі № 280/5943/24 не набрало законної сили.

Судом встановлено, що 14.06.2024 позивач повторно звернувся до начальника відділу економічної та договірної роботи Центру інновацій та розвитку оборонних технологій із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби у зв`язку з доглядом за батьком - особою з інвалідністю ІІ групи. Викладені позивачем обставини у позовній заяві та рапорті вказують на те, що він звернувся до відповідача з проханням звільнити його з військової служби саме на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, а не абзацу дванадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, як помилково тлумачить позивач. Проте неправильне зазначення номеру абзацу відповідної норми не вплинуло на розгляд порушеного позивачем у рапорті питання про звільнення зі служби, оскільки відповідач виходив зі змісту самої підстави звільнення.

Разом з тим, як встановлено з листа-відповіді від 25.06.2024 №220/66/1423 на адвокатський запит представника позивача за вх.№3/адв від 21.06.2024, поданий ОСОБА_1 рапорт не погоджено у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів про відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня спорідненості такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Враховуючи те, що предметом оскарження у справі є відмова ІНФОРМАЦІЯ_2 в погодженні рапорту ОСОБА_1 від 14.06.2024 про звільнення його з військової служби, в межах розгляду цієї справи потребує дослідження питання достатності наданих позивачем доказів на підтвердження наявності у нього права на звільнення зі служби на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 разом з рапортом від 14.06.2024 надав відповідачу нотаріально засвідчені копії: паспорта ОСОБА_1 ; паспорта ОСОБА_2 ; свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; довідки до акта огляду МСЕК № 461831 від 30.05.2024; висновку ЛКК № 3404 від 06.06.2024; виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_2 (форма №027/о); виписки з історії хвороби ОСОБА_2 №21/0679/107 від 25.03.201, видана КНП «ОМЦССЗ» ЗОР (форма №027/о); виписки з історії хвороби № 18-0926/319 від 29.03.2018, видана КУ «ОМЦССЗ» ЗОР (форма №027/о); виписки з історії хвороби ОСОБА_2 № 216, видана КУ «ОМЦССЗ» ЗОР; акта встановлення факту догляду за особою № 2894 від 12.06.2024; акта оцінки потреб сім`ї від 12.06.2024; висновок оцінки потреб сім`ї № 371 від 12.06.2024, виданий Запорізьким міським центром соціальних служб; довідки депутата ОСОБА_3 від 12.06.2024 № б/н; довідки депутата ОСОБА_4 від 12.06.2024 № 12-Д; свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_2 від 15.11.2016; пенсійного посвідчення ОСОБА_2 ; оригінал нотаріальної заяви ОСОБА_2 ; копію листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) № 35086/06.10.01-35 від 14.06.2024.

При дослідженні вказаних документів, які перебували на розгляді у відповідача, судом з`ясовано, зокрема, наступне.

За змістом довідки до акта огляду МСЕК № 461831 від 30.05.2024 ОСОБА_2 встановлена ІІ група інвалідності безстроково.

Щодо посилань відповідача на те, що вказана довідка не містить пункт 12 "Діагноз МСЕК", визначений Формою первинної облікової документації № 157-1/о, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України № 577 від 30.07.2012 «Про затвердження форм первинної облікової документації, що використовується в медико-соціальних експертних комісіях», а також неможливість ідентифікувати відтиск печатки, суд зауважує, що таку довідку видано і печатку проставлено не позивачем, а медико-соціальною експертною комісією. Більш того, встановлені відповідачем недоліки не позбавляють можливості встановити зміст наданої позивачем довідки.

За висновком ЛКК № 3404 від 06.06.2024 ОСОБА_2 рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. Відповідно до акта встановлення факту догляду за особою № 2894 від 12.06.2024 ОСОБА_1 здійснює постійний догляд за ОСОБА_2 . Розірвання шлюбу між чоловіком ОСОБА_2 та дружиною ОСОБА_7 підтверджується свідоцтвом, виданим 15.11.2016 Шевченківським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Згідно з висновком оцінки потреб сім`ї № 371 від 12.06.2024 ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду з боку свого сина ОСОБА_1 , у зв`язку з віковими особливостями та станом здоров`я частково втрачено навички самообслуговування.

Також наявна нотаріально засвідчена заява ОСОБА_2 (який попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо недостовірних пояснень) від 06.06.2024 про те, що він потребує постійного догляду, нагляду, контролю і допомоги сина, ОСОБА_1 , під час виконання елементарних дій, необхідних для існування. Зазначено, що без надання постійного допомоги з боку сина подальше життя неможливе. Інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, особи, з якими ОСОБА_2 проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу, інші особи, які можуть здійснювати за ним постійний догляд, нагляд, допомогу, окрім сина ОСОБА_1 .

До матеріалів справи позивачем долучено висновок спеціалістів Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи за наслідками проведення незалежного судово-медичного дослідження, які зазначили про підтвердженість за станом здоров`я факту потреби ОСОБА_2 цілодобового постійного стороннього догляду.

Листом відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) № 35086/06.10.01-35 від 14.06.2024 роз`яснено, що за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян та паперовими носіями первинних та поновлених актових записів по місту Запоріжжю та Запорізькій області виявлено актовий запис про народження № 1249, складений 23.09.1992 Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де батьком вказаний ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Інформацією щодо наявності інших повнолітніх дітей у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , Відділ не володіє. Перевіркою за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян та паперовими носіями первинних та поновлених актових записів по місту Запоріжжю та Запорізькій області відносно наявності у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повнолітніх онуків не виявлено. Визначення родинних зв`язків (близьких родичів) в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян не фіксується.

Оцінюючи доводи сторін щодо «відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я» у спірних правовідносинах, суд виходить з наступних підстав та мотивів.

Абзацами першим, третім частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно з пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року у справі №5-рп/99, до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Як встановлено частиною четвертою статті 3 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

При цьому суд констатує, що чинним законодавством у сфері проходження військової служби не визначено поняття «члени сім`ї першого, другого ступеня».

Відповідач зазначає, що відповідно до підпункту 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її батьки, її чоловік або дружина, діти такої фізичної особи, у тому числі усиновлені. Членами сім`ї фізичної особи другого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її рідні брати та сестри, її баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки. Також вказані терміни ототожнюються з чергами на спадкування в Роз`ясненні Міністерства юстиції України від 11.10.2011 «Окремі питання спадкування».

Водночас, посилаючись на визначення понять членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення у Податковому кодексі України та роз`яснення Міністерства юстиції України від 11.10.2011 «Окремі питання спадкування», відповідач не зазначає, який саме документ не подано або необхідно подати додатково на підтвердження відсутності у ОСОБА_2 інших, окрім ОСОБА_1 , членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або якщо такі особи самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, що призводить до необґрунтованого обмеження права позивача бути повідомленим про необхідність надання документів за вичерпним переліком, а не будь-яких на власний розсуд.

У контексті зазначеного суд звертає увагу відповідача, що чинним законодавством не передбачено переліку документів, які подаються військовослужбовцем, для підтвердження в нього підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами. Так само законодавством не передбачено порядку видачі документа конкретної форми (довідки, витягу тощо), який би містив інформацію про наявність чи відсутність членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.

Додатково суд звертає увагу на лист Міністерства юстиції «Щодо видачі витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян» від 25.08.2023 № 112984/19.3.2/11-23, яким було надано роз`яснення Генеральному штабу Збройних Сил України та Міністерству оборони України, що зазначено, що оскільки законодавством встановлено конкретні форми витягів з Реєстру, які формуються з нього автоматично, видача за заявою фізичної особи витягу з Реєстру щодо відсутності працездатних дітей у особи з інвалідністю (у разі наявності у військовозобов`язаного дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю), а також витягу з Реєстру про відсутність працездатних інших дітей у особи з інвалідністю (у разі наявності у військовозобов`язаного батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю), не передбачена чинним законодавством.

Отже, на переконання суду, можливість довести відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення наявна лише у тому випадку, якщо такі члени сім`ї існували раніше та правовий зв`язок між ними припинився, що підтверджується, наприклад, рішенням суду, свідоцтвом про смерть, свідоцтвом про розірвання шлюбу тощо. Проте якщо таких членів сім`ї не існувало взагалі, то підтвердити їх відсутність неможливо.

Суд наголошує, що особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Тому, відмовлячи позивачу у погодженні рапорту фактично з підстав відсутності документа (документів), який неможливо надати, відповідач покладає на позивача надмірний тягар по збиранню доказів.

У розрізі вказаного суд вважає за необхідне звернути увагу, що у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

На переконання суду, не можна визнати пропорційним втручання у права особи, за якого внаслідок допущеної суб`єктом владних повноважень помилки в особи, яка до цього виконала залежні від неї дії для проходження певної процедури, виникає обов`язок повторного її проходження із самого початку.

Разом з тим, дослідивши надані позивачем докази, які були долучені до рапорту від 14.06.2024, на переконання суду, суд вважає їх достатніми, тобто такими, що у сукупності підтверджують те, що ОСОБА_1 є єдиною особою, хто може здійснювати догляд за батьком. За таких обставин відповідач протиправно відмовив у погодженні рапорту, а позивач підлягає звільненню з військової служби.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу на неналежний порядок розгляду рапорту ОСОБА_1 від 14.06.2024 (за вх.№ 220/66/1152-в від 17.06.2024).

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений у Положенні про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженому Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).

Згідно з пунктом 260 Положення №1153/2008 під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 26-2 названого Закону.

Згідно з підпунктом 2 пункту 225 Положення звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Порядок звільнення врегульований пунктами 233-243 Положення №1153/2008.

Відповідно до пункту 233 Положення «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорт та документи, які підтверджують підстави звільнення. За наявності передбачених законом підстав, звільнення з військової служби можливе на будь-якому етапі проходження військової служби.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Відповідно до пункту 14.10 Розділу XIV «Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період» Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення з військової служби, у порядку, визначеному пунктом 242 Положення, та направлення їх на військовий облік до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання.

Порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України (далі - громадяни), у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини) визначає Інструкція про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 № 735 (далі - Інструкція № 735).

Згідно пунктом 5 розділу ІІІ Інструкції № 735, звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.

Відповідно до пункту 241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Згідно з правовими нормами пункту 242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

З наведеного слідує, що наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту. Розглянутим, на переконання суду, вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення чи відповідь доведена до військовослужбовця належним чином. Відповідь на рапорт має містити рішення з посиланням на акти законодавства та роз`ясненням порядку оскарження. Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення.

Відтак, наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту із зазначенням її підстави.

Судом встановлено, що на доповідній записці № 844 від 25.06.2024, зміст якої аналогічний листу-відповіді від 25.06.2024 №220/66/1423, наявна резолюція начальника Центру інновацій та розвитку оборонних технологій ОСОБА_8 «відмовити у задоволенні рапорту мол.с-а ОСОБА_1 ». Тоді як у листі від 25.06.2024 №220/66/1423 представнику позивача повідомлено про відмову у погодженні рапорту.

Разом з тим суд зауважує, що відмова у погодженні рапорту не може вважатись розглядом такого по суті та вирішення порушених у рапорті питань. Крім того, під час розгляду цієї справи відповідачем на надано доказів прийняття відповідного управлінського рішення з приводу порушених у рапорті питань, наказу про звільнення або відмови у прийнятті наказу, з посиланням на акти законодавства та з роз`ясненням порядку оскарження, окрім письмових клопотань по суті рапорту зазначених на самому рапорті, матеріали справи не містять та сторонами під час судового розгляду справи до суду не надано. Таким чином, суб`єкт владних повноважень фактично безпідставно та протиправно утримався від прийняття мотивованого рішення по суті спірного питання, що входить до його виключної компетенції, натомість дійшов висновку про відмову у

Крім того, суд зазначає про відсутність доказів особистого повідомлення позивача про результати розгляду його рапорту від 14.06.2024 (за вх.№ 220/66/1152-в від 17.06.2024), позаяк спірні правовідносини вимагають особистої участі особи в реалізації наданих їй прав, зокрема щодо написання рапорту на звільнення з військової служби та отримання належним чином оформлених результатів його розгляду.

У клопотанні про поновлення строку на подання доказів від 22.08.2024 за вх.№ 39247 позивач зазначив, що відповідачем порушено його процесуальний обов`язок щодо подання усіх доказів, які у нього наявні, а саме не подано до суду листи ДКП та ДЮЗ МОУ, в яких надано роз`яснення переліку документів для звільнення військовослужбовців у зв`язку з доглядом за одним з батьків - інвалідів ІІ групи, через що наявні підстави для застосування судом заходів процесуального примусу. Проте суд зазначає, що наявні у матеріалах справи докази щодо спірних правовідносин дають змогу встановити обставини у справі, у зв`язку з цим підстави для застосування до відповідача заходів процесуального примусу відсутні.

За таких обставин, враховуючи порушення відповідачем процедури розгляду рапорту позивача та відсутність правових підстав для відмови у його погодженні, така відмова є протиправною. Проте наданий лист від 25.06.2024 №220/66/1423 не є рішенням суб`єкта владних повноважень, ані за формою, ані за змістом, іншої належним чином оформленої відмови у погодженні рапорту суду не надано, через що відсутні підстави для скасування відмови у погодженні рапорту.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 звільнити штаб-сержанта 2 категорії відділу економічної і договірної роботи ІНФОРМАЦІЯ_2, повторно розглянути рапорт молодшого сержанта ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі абз. 12 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та прийняти відповідне рішення, суд зазначає наступне.

30.08.2024 до суду надійшло клопотання позивача про залишення без розгляду зазначеної позовної вимоги. Ухвалою від 10.09.2024 суд відмовив у його задоволенні з тих підстав подання такого після початку розгляду справи по суті.

Як встановлено судом, відповідно до наказу начальника Центру інновацій та розвитку оборонних технологій (по стройовій частині) від 03.07.2024 молодшого сержанта ОСОБА_1 з 03.07.2024 виключено із особового складу Центру та всіх видів забезпечення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 08.08.2024 № 225 молодший сержант ОСОБА_1 , оператор радіоелектронної боротьби взводу радіоелектронної боротьби військової частини НОМЕР_2 , звільнений наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 25.07.2024 № 121-РС у запас за пунктом третім частини дванадцятої абзацу 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через сімейні обставини або з інших поважних причин), вважається таким, що справи та посаду здав; з 08.08.2024 виключений із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Суд зазначає, що на час розгляду справи право ОСОБА_1 на звільнення з військової служби було реалізовано військовою частиною НОМЕР_2 , отже права в цій частині наразі не є порушеними, тому позовна вимога у цій частині задоволенню не підлягає.

Водночас, оскільки оскаржуване порушення було виправлено іншим суб`єктом владних повноважень, а не відповідачем у справі, то суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною відмови ІНФОРМАЦІЯ_2 в погодженні рапорту ОСОБА_1 від 14.06.2024 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (параграф 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки жодного правового значення для правильного вирішення справи не мають.

VI. Висновки суду.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

VII. Розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що за змістом статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частин третьої-шостої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У позовній заяві зазначено, що орієнтовний розрахунок судових витрат складається з витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн. Матеріали справи містять довіреність на справи адміністративного судочинства від 25.06.2024, сформована у підсистемі «Електронний суд» від імені ОСОБА_1 , згідно з якою останній уповноважує ОСОБА_9 представляти мої інтереси в судах України (в тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях) у справах адміністративного судочинства з усіма правами, які надано законом стороні по справі, в тому числі з правом підписувати, подавати, доповнювати позовні заяви та інші передбачені законом процесуальні документи, а також пред`являти виконавчі документи, видані у формі електронного документа, на примусове виконання до органів державної виконавчої служби (приватних виконавців).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до суду надано: договір про надання правничої допомоги від 25.06.2024 № б/н (далі - Договір), акт наданих послуг № 1 до Договору від 10.09.2024, рахунок-фактура № СФ-02/23.

У пункті 4.1 Договору зазначено, що гонорар за надану правову допомогу становить 10000 (десять тисяч) гривень. Гонорар сплачується замовником протягом 20 робочих днів з дня підписання акту наданих послуг.

Відповідно до акта наданих послуг № 1 до Договору від 10.09.2024 адвокатом Гребнєвим І.І. були надані наступні послуги: попередня консультація, укладання договору про надання правової допомоги; аналіз матеріалів справи та наданих замовником документів; збір документів, виготовлення копій необхідних документів, формування стратегії у справі; аналіз законодавства та судової практики, правових позицій Верховного Суду (в т.ч.Великої Палати Верховного Суду); складання та подання позовної заяви; складання та подання клопотань про долучення доказів; складання та подання відповіді на відзив; складання клопотання про залишення частини позовних вимог без розгляду; підготовка та подання клопотання про обмеження публікації інформації в рішенні суду; підготовка та подання заяви про стягнення судових витрат. Враховуючи обсяг наданих послуг, узгоджена сторонами винагорода виконавця склала 10000,00 грн.

На підтвердження оплати наданих позивачу послуг до справи долучено рахунок-фактуру № СФ-02/23 від 10.09.2024 на суму 10000,00 грн.

У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу вищевикладеного, видно, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.06.2021 у справі № 922/902/19.

Суд не приймає доводи відповідача про штучне збільшення витрат на правову допомогу з огляду на наявність у провадженні Запорізького окружного адміністративного суду інших справ позивача, які мали бути заявлені ОСОБА_1 одним позовом, оскільки будь-яка особа має право на судовий захист свого порушеного права у той спосіб, який сам обрав, якщо такий спосіб передбачений законом).

Також відповідач у своїх запереченнях зазначив про неправильне зазначення найменування юридичної особи у розділі 1 пункту 1.1 Договору про надання правової допомоги від 25.06.2024, а саме Центр інновацій та розвитку оборонних технологій Міністерства юстиції України. Водночас судом з`ясовано, що Центр інновацій та розвитку оборонних технологій був створений лише у межах Міністерства оборони України. Суд враховує, що зазначений у Договорі предмет спору відповідає обставинам справи № 280/6127/24 (визнання незаконною та відмову у погодженні рапорту ОСОБА_1 від 14.06.2024, зобов`язання вчинити дії), а тому розцінює вказане представником позивача найменування відповідача як технічну помилку при складанні Договору, а доводи відповідача у цій частині зайвим формалізмом.

Водночас суд зауважує, що навіть за умови визначення у договорі фіксованого розміру гонорару адвоката, суд оцінюючи такий розмір має надавати оцінку всім складовим таких витрат та може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Так, у постанові Верховного Суду від 17.05.2023 по справі №560/3073/20 зазначено, що судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Разом з тим, принциповим під час вирішення цього питання є перевірка судом доведеності стороною відповідності таких витрат критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності та їх співмірності зі складністю справи; часом, витраченим адвокатом; обсягом наданих послуг та ціною позову.

Суд бере до уваги позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 25.07.2023 у справі № 340/4492/22, відповідно до якої наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення виключно для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу як це передбачено частиною сьомою статті 134 КАС України, однак, не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу застосовувати вимоги частин першої-четвертої статті 134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.

З огляду на викладене, беручи до уваги заперечення відповідача щодоне співмірності заявлених позивачем витрат на відшкодування правничої допомоги, зважаючи на предмет спору, відсутність сталої судової практики щодо розгляду подібних спорів, складність адміністративної справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, суд дійшов висновку, що загальна сума витрат, яка підлягає відшкодуванню, становить 6000,00 грн.

Оскільки відповідно до положень Закону України від 08.07.2011 №3674-VI «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, в силу вимог статті 139 КАС України, судові витрати у цій частині не підлягають стягненню.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_2 в погодженні рапорту ОСОБА_1 від 14.06.2024 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн (шість тисяч гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач - Центр інновацій та розвитку оборонних технологій Міністерства оборони України, місцезнаходження: вул. Німецька, 1/32, 3 поверх м. Київ, 03150; .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 13.09.2024.

Суддя К.В.Мінаєва