Справа № 420/9895/23
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2024-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/9895/23
Головуючий в 1 інстанції: Корой С.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія", Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій просив визнати протиправними дії Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» щодо виплати позивачу грошової надбавки за науковий ступінь кандидата наук в розмірі 5% в період з 19 вересня 2018 року по 11 квітня 2019 року;

- зобов`язати Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» розрахувати та виплатити (з урахуванням раніше виплачених сум) грошове забезпечення позивачу за період з 19 вересня 2018 року по 11 квітня 2019 року, виплат, проведених у цей період, виходячи з розміру надбавки за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 15% від посадового окладу;

- зобов`язати Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» виготовити та направити оновлену довідку про розміри додаткових видів забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 для перерахунку розміру його пенсії;

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо виплати позивачу грошової надбавки за науковий ступінь кандидата наук в розмірі 5% в період з 11 квітня по 07 вересня 2019 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розрахувати та виплатити (з урахуванням раніше виплачених сум) грошове забезпечення позивачу за період з 11 квітня по 07 вересня 2019 року виплат, проведених у цей період та належних по звільненню, виходячи з розміру надбавки за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 15% від посадового окладу;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виготовити та направити оновлений грошовий атестат та довідку про розміри додаткових видів забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 для перерахунку розміру його пенсії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 19 вересня 2018 року і до дати виключення позивача зі списків особового складу відповідач 1 (11.04.2019) повинен був обраховувати розмір його грошового забезпечення, виходячи з 15%-ї надбавки від посадового окладу за наукову ступінь.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» щодо виплати ОСОБА_1 грошової надбавки за науковий ступінь кандидата наук в розмірі 5% в період з 19 вересня 2018 року по 03 червня 2019 року. Зобов`язано Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавки за науковий ступінь кандидата наук в розмірі 15% в період з 19 вересня 2018 року по 03 червня 2019 року. У задоволенні решти вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про задоволення вимог у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що в спірний період, відповідач 1, а згодом і відповідач 2, вчинив протиправні дії щодо невірного визначення розміру надбавки за науковий ступінь, чим порушив право позивача на: належне грошове забезпечення в спірний період; виплат, належних при звільненні (одноразову грошову допомогу); належний рівень пенсійного забезпечення. Апелянт зазначає, що останньою посадою позивача перед звільненням була посада начальника науково-дослідного центру Збройних Сил України "Державний океанаріум" Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія". А також те, що перебуваючи у розпорядженні начальника Генерального штабу та будучи зарахованим у списки органу, якому безпосередньо підпорядкований відповідачі (обидва) у даній справі, позивач не призначався на інші посади та був звільнений саме зі штатної посади Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія". Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог до відповідача 2, суд першої інстанції: дійшов помилкового висновку, що в період з 04.06 по 07.09 позивач не проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 , а позивач перебував у розпорядженні начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України; оминув приписи Розділу XXVШ наказу МО України від 07.06.2018 року №260, які визначають, що перебуваючи у розпорядженні, військовослужбовець продовжує отримувати розмір грошового забезпечення, який військовослужбовець отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач - Інститут Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне дослідження судом фактичних обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовну заяву залишити без задоволення.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що полковник ОСОБА_1 , до 01.02.2019 проходив військову службу в науковому центрі - науковій установі, абсолютно окремій юридичній установі, а не в Національному університету "Одеська морська академія", а з 01.02.2019 по 03.06.2019 - у науковому підрозділі Інституту, тобто у військовому навчальному закладі, але ніяк не у період з 19.09.2018 по 03.06.2019. Таким чином, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо періоду проходження служби у військовому навчальному закладі. Щодо порядку виплати надбавки за науковий ступінь апелянт вказує, що відповідно до підпункту 2 пункту 6 Постанови № 704 Кабінетом Міністрів України встановлено виплачувати доплату за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук з відповідної спеціальності, якщо діяльність за профілем відповідає науковому ступеню, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу в розмірі відповідно 5 і 10 відсотків посадового окладу. Апелянт зазначає, що в рішення суд зазначив, що врахував правові висновки Верховного Суду в постанові від 21.06.2023 по справі № 380/24050/21 при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Командування Інституту звертає увагу суду, що справи № 380/24050/21 та ця справа не є подібними, а тому не може враховуватися при розгляді справи. Вказує, що позивачем пропущено спеціальний тримісячний строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КзпП.

Відзивів сторонами до суду не надано.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач проходив військову службу в науково-дослідному центрі Збройних сил України «Державний океанаріум» га посаді начальника науково-дослідного центру.

Згідно з Дипломом кандидата наук від 26.09.2012 серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 є кандидатом психологічних наук.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 року №490-р «Про реорганізацію науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» визначено: Погодитися з пропозицією Міністерства оборони щодо реорганізації науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» шляхом його приєднання до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (м. Одеса).

Наказом Міністерства оборони України від 19.09.2018 року №479 «Про заходи щодо реорганізації науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум», на виконання Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 року №490-р наказано реорганізувати науково-дослідний центр Збройних Сил України «Державний океанаріум» шляхом його приєднання до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія».

Пунктом 3 цього наказу визначено: «Вважати, що Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» є правонаступником майнових прав та обов`язків науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум».

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 11.04.2019 № 180 позивача, колишнього начальника науково-дослідного центру Збройних Сил України Державний океанаріум звільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України.

На підставі наказу Міністра оборони України позивача наказом начальника Інституту від 03.06.2019 № 115 виключено зі списків особового складу Інституту та направлено для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_2 (знаходилась на фінансовому забезпеченні у в/ч НОМЕР_1 ).

З постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року по справі № 420/4834/23, яка набрала законної сили, судом встановлено, що згідно Витягу з наказу №115 від 03.06.2019 року, полковника ОСОБА_1 , начальника науково-дослідного центру Збройних Сил України Державний океанаріум, який наказом від 11.04.2019 року №180 увільнений від займаної посади та зарахований у розпорядження начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України відповідно до підпункту 7 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, вважати таким, що 31 травня 2019 року справи та посаду начальника науково-дослідного центру Збройних Сил України Державний океанаріум здав і направити для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 .

Даним наказом наказано 03 червня 2019 року виключити позивача зі списків особового складу Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія та всіх видів забезпечення.

Тобто, позивач проходив військову службу у вищому військовому навчальному закладі саме до 03 червня 2019 року.

Згідно Витягу з наказу військової частини НОМЕР_2 від 09.09.2019 року №176 полковника ОСОБА_1 , колишнього начальника науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія», який перебуває у розпорядженні начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України, звільненого наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 14 червня 2019 року №271 з військової служби у відставку за підпунктом «б» пункту 2 частини 5 (за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з правом носіння військової форми одягу, вважати таким, що 07 вересня 2019 року вибув для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 07 вересня 2019 року виключити зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , зняти з усіх видів забезпечення.

У спірний період позивачу виплачувалась надбавка за науковий ступінь у розмірі 5% від посадового окладу.

Вважаючи протиправними дії Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» щодо виплати позивачу грошової надбавки за науковий ступінь кандидата наук в розмірі 5% в період з 19 вересня 2018 року по 11 квітня 2019 року та протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо виплати позивачу грошової надбавки за науковий ступінь кандидата наук в розмірі 5% в період з 11 квітня по 07 вересня 2019 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» щодо виплати позивачу грошової надбавки за науковий ступінь кандидата наук в розмірі 5% в період з 19 вересня 2018 року саме по 03 червня 2019 року є обґрунтованими та належать до задоволення.

В той же час, суд не вбачав підстав для задоволення вимог до військової частини НОМЕР_1 , оскільки судом не встановлено, що служба позивача у військовій частині НОМЕР_2 була службою у вищому військовому навчальному закладі.

Що стосується позовних вимог в частині зобов`язання виготовити та направити оновлений грошові атестати та довідки про розміри додаткових видів забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії до ІНФОРМАЦІЯ_1 для перерахунку розміру пенсії позивача та про проведення перерахунку виплат за період з 19 вересня 2018 року по 03 червня 2019 року з підстав наявного у позивача права на надбавку за науковий ступінь кандидата наук в розмірі 15% суд першої інстанції дійшов висновку, що вони є передчасними у зв`язку з чим відмовив у їх задоволенні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

абзацом 1 частини 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» із наступними змінами та доповненнями (далі - Закон № 2011-XII) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою цієї ж норми визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про вищу освіту» законодавство України про вищу освіту базується на Конституції України і складається із законів України «Про освіту», «;Про наукову і науково-технічну діяльність», цього Закону та інших нормативно-правових актів, міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про вищу освіту» вищий військовий навчальний заклад (заклад вищої освіти із специфічними умовами навчання) - заклад вищої освіти державної форми власності, який здійснює на певних рівнях вищої освіти підготовку курсантів (слухачів, студентів), ад`юнктів для подальшої служби на посадах офіцерського (сержантського, старшинського) або начальницького складу з метою задоволення потреб Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, центральних органів виконавчої влади із спеціальним статусом, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Згідно з частиною 4 статті 13 Закону України «Про вищу освіту» державні органи, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади (заклади вищої освіти із специфічними умовами навчання), військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, мають право своїми актами встановлювати особливі вимоги до: 1) управління відповідним вищим військовим навчальним закладом (закладом вищої освіти із специфічними умовами навчання), військовим навчальним підрозділом закладу вищої освіти; 2) діяльності та повноважень вченої ради; 3) кандидатів на посади керівників відповідних вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання), їх структурних підрозділів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти та порядку їх призначення; 4) практичної підготовки осіб, які навчаються у відповідних вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 5) порядку заміщення вакантних посад командування і науково-педагогічних працівників; 6) реалізації прав і обов`язків наукових і науково-педагогічних працівників та осіб, які навчаються у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 7) порядку відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 8) підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів у військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти в аспірантурі (ад`юнктурі) та докторантурі відповідних закладів вищої освіти.

Акти, передбачені у пунктах 6 і 7 цієї частини, затверджуються за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Аналіз указаних норм дозволяє дійти висновку про те, що законодавством передбачено створення вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти зі специфічними умовами навчання). Особливістю їх правового статусу є те, що державні органи, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади, можуть установлювати своїми актами особливі вимоги до окремих сфер діяльності таких закладів, до яких не відноситься визначення матеріального забезпечення науково-педагогічних працівників. Водночас основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність таких закладів та яким передбачено гарантії науково-педагогічним, науковим, педагогічним та іншим працівникам закладів вищої освіти, у тому числі щодо матеріально-фінансового забезпечення, є Закон України «Про вищу освіту».

Згідно з частиною 2 статті 59 Закону України «Про вищу освіту» науково-педагогічним, науковим і педагогічним працівникам закладів вищої освіти встановлюються доплати за науковий ступінь доктора філософії та доктора наук у розмірах відповідно 15 та 25 відсотків посадового окладу, а також за вчене звання доцента і старшого дослідника - 25 відсотків посадового окладу, професора - 33 відсотки посадового окладу. Заклад вищої освіти може встановити більший розмір доплат за рахунок власних надходжень.

Підпунктом 8 пункту 2 розділу XV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про вищу освіту» визначено, що після набрання чинності цим Законом науковий ступінь кандидата наук прирівнюється до наукового ступеня доктора філософії, а вчене звання старшого наукового співробітника - до вченого звання старшого дослідника.

Вказаними нормами передбачено установлення доплат за науковий ступінь та за вчене звання незалежно від того, чи є такий заклад вищим військовим навчальним закладом зі специфічними умовами навчання чи звичайним закладом вищої освіти.

Обґрунтовуючи правомірність встановлення позивачу доплати за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 5%, відповідач посилається на те, що грошове забезпечення позивача як військовослужбовця визначається відповідно до норм постанови № 704.

Відповідно до підпунктів 2 та 3 пункту 6 постанови № 704 доплату за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук з відповідної спеціальності, якщо діяльність за профілем відповідає науковому ступеню, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу в розмірі відповідно 5 і 10 відсотків посадового окладу та доплату за вчене звання військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу, які займають посади, пов`язані з педагогічною або науковою діяльністю і мають вчене звання доцента (старшого наукового співробітника), в розмірі 5 відсотків, професора - 10 відсотків посадового окладу. За наявності двох або більше вчених звань доплата встановлюється за одним (вищим) званням.

У той же час, як зазначено вище, до спірних правовідносин за участю позивача, як до науково-педагогічного працівника вищого навчального закладу зі специфічними умовами навчання, мають застосовуватися приписи Закону України «Про вищу освіту», якими, зокрема частиною другою статті 59, установлено доплати за науковий ступінь (кандидат наук) - не менше 15 відсотків посадового окладу та за вчене звання (доцент) - не менше 25 відсотків посадового окладу.

Отже, по відношенню до науково-педагогічних працівників, які проходять службу в вищих військових навчальних закладах зі специфічними умовами навчання саме Закон України «Про вищу освіту» є спеціальним та має застосовуватися при конкуренції правових норм.

Колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що правила визначення доплати за науковий ступінь, установлені підпунктом 2 пункту 6 постанови № 704, поширюються на всіх військовослужбовців, які мають такі наукові ступені та вчені звання, у той же час для тих військовослужбовців, які проходять службу у вищих військових навчальних закладах, така доплата має встановлюватися з урахуванням мінімальних гарантій, що передбачені статтею 59 Закону № 1556-VII.

Понад це, установлення науково-педагогічним працівникам у залежності від виду навчального закладу різних розмірів доплат за науковий ступінь розглядається судом як дискримінаційне ставлення до окремої категорії осіб, які, маючи відповідні наукові ступені та звання та працюючи в закладах освіти зі специфічними умовами навчання, сфера діяльності яких урегульована Законом № 1556-VII, отримують доплати в менших розмірах, ніж працівники освіти, які працюють у вищих навчальних закладах освіти.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19).

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру доплат за науковий ступінь та вчене звання у спірних правовідносинах слід застосовувати норму частини другої статті 59 Закону № 1556-VII, а не положення підзаконного акта - постанови № 704.

Отже, при визначенні доплати за науковий ступінь та вчене звання позивачу необхідно застосовувати доплату за науковий ступінь (кандидат наук) у розмірі 15 % посадового окладу відповідно до частини другої статті 59 Закону № 1556-VII.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду віж 21.06.2023 року у справі № 380/25050/21.

В той же час, позивач проходив військову службу в вищому військовому навчальному закладі саме до 03 червня 2019 року, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» щодо виплати позивачу грошової надбавки за науковий ступінь кандидата наук в розмірі 5% в період з 19 вересня 2018 року саме по 03 червня 2019 року є обґрунтованими та належать до задоволення.

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до військової частини НОМЕР_1 , оскільки судами не встановлено, що служба позивача у військовій частині НОМЕР_2 була службою у вищому військовому навчальному закладі.

Враховуючи те, що судовому захисту підлягає тільки порушене на момент звернення до суду право позивача, яке в даній справі відновлюється шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, перерахунок пенсії не є предметом позову, а на теперішній час надбавка за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 15 % від посадового окладу не нарахована та не виплачена, суд першої інстанції також дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання виготовити та направити оновлений грошові атестати та довідки про розміри додаткових видів забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії до ІНФОРМАЦІЯ_1 для перерахунку розміру пенсії позивача та про проведення перерахунку виплат за період з 19 вересня 2018 року по 03 червня 2019 року з підстав наявного у позивача права на надбавку за науковий ступінь кандидата наук в розмірі 15% є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними дій Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» щодо виплати ОСОБА_1 грошової надбавки за науковий ступінь кандидата наук в розмірі 5% в період з 19 вересня 2018 року по 03 червня 2019 року та зобов`язання Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавки за науковий ступінь кандидата наук в розмірі 15% в період з 19 вересня 2018 року по 03 червня 2019 року.

Що стосується доводів апелянта - Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія», що судом першої інстанції помилково враховані висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 21.06.2023 р. у справі № 380/24050/21, оскільки справа, яку розглядав Верховний Суд та дана справа не є подібними, а тому не може враховуватися при розгляді даної справи, колегія суддів вважає такі доводи апелянта безпідставними, з огляду на наступне.

Верховний Суд у постанові від 21 червня 2023 року у справі №380/24050/21 надавав свій висновок щодо необхідності застосування гарантій, передбачених Законом України «Про вищу освіту» при вирішенні питання про розмір доплат за науковий ступінь та вчене звання військовослужбовців, які проходять військову службу у вищих військових навчальних закладах зі специфічними умовами навчання.

Правовідносини у справі №380/24050/21 можна визнати подібними до справи цієї справи з огляду на позовні вимоги, заявлені до суду (у справі №380/24050/21 спір стосувався видачі довідки про грошове забезпечення із зазначенням доплат за науковий ступінь та вчене звання, визначених Законом України «Про вищу освіту»), подібний правовий статус позивачів (військовослужбовці, які проходили військову службу у вищому військовому навчальному закладі зі специфічними умовами навчання) та нормативне регулювання правовідносин у справах, а отже такі висновки касаційного суду можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Що стосується доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У справі, що розглядається, позивач звернувся до суду з позовом 03.05.2023 року.

Положення статті 122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту).

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15.10.2013 № 8-рп/2013 та № 9-рп/2013.

Так, у Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні», «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Так, Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 13.05.1997 № 1-зп, від 05.04.2001 № 3-рп/2001), Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі № 260/3564/22 (адміністративне провадження № Пз/990/4/22) дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX) тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

На момент звільнення позивача (03.06.2019 р.) частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

З огляду на вказане, право позивача на звернення до суду із цим позовом, відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022), не обмежене будь-яким строком.

З огляду на наведене, помилковими є доводи апелянта, що на спірні правовідносини розповсюджуються положення частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній з 19.07.2022), оскільки право позивача на звернення до суду із цим позовом, відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022), не обмежене будь-яким строком.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 160/5468/23.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його зміни не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик