Справа № 380/27860/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/27860/23 пров. № А/857/12470/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року (головуючий суддя Желік О.М., м. Львів) у справі № 380/27860/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України про визнання дій та бездіяльності протиправними,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 1), Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач 2), Військової частини НОМЕР_3 (далі відповідач 3), в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ (по особовому складу) командира військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України від 11.07.2023 №164-РС в частині призначення військовослужбовця ОСОБА_1 на посаду номера обслуги гранатометного відділення взводу вогневої підтримки військової частини НОМЕР_3 ; визнати протиправним та скасувати пункт 8 Наказу (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України №268 від 14.07.2023, згідно якого сержанта ОСОБА_1 , командира 3 відділення забезпечення 3 взводу забезпечення роти забезпечення військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 11.07.2023 №164-РС на посаду номера обслуги гранатометного відділення взводу вогневої підтримки військової частини НОМЕР_3 , визнано таким, що справи та посаду здав, і вибув до нового місця служби, з 14.07.2023 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, з котлового забезпечення 15.07.2023; визнати протиправним та скасувати пункт 5 Наказу командира військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України №198 від 15.07.2023 в частині якого сержант ОСОБА_1 , командир 3 відділення забезпечення 3 взводу забезпечення військової частини НОМЕР_4 , прибув до військової частини НОМЕР_3 справи та посаду не прийняв; визнати з 08.07.2023 протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України щодо нездійснення переміщення ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_5 повітряного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Повітряних сил Збройних Сил України; зобов`язати військову частину, командира військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України звільнити сержанта ОСОБА_1 , особистий номер НОМЕР_6 , з військової служби у військовій частині НОМЕР_3 Міністерства оборони України та виключити зі списків особового складу; зобов`язати командира військової частини НОМЕР_3 вчинити дії по переміщенню ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_5 повітряного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Повітряних сил Міністерства оборони України; зобов`язати командира військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України надати Львівському окружному адміністративному суду в строк не пізніше 20 днів з дати отримання постанови, що набула законної сили, звіт про виконання постанови у справі за позовом ОСОБА_1 до відповідачів військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України про визнання протиправними та скасування наказів, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено всі обставини, що мають значення для справи.

Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що позивача наказом №164-РС, який не містить жодного належного правового обґрунтування та підстав для його прийняття, переведено із в/ч НОМЕР_1 з посади «Командира відділення роти забезпечення» ВОС 787182А, що відповідає званню молодшого сержанта, у в/ч НОМЕР_3 на посаду «Номера обслуги гранатометного відділення» (навідником гранатомета) ВОС 102281А, що відповідає званню солдата, тобто з посади сержантського складу переведено на нижчу на дві ступені.

Апелянт зазначає, що відповідно до довідки ВЛК № 1950 від 02.11.2023 року при військовій частині НОМЕР_7 на підставі cтaттей 30-б, 31-б, 23-в, 64-в, 78-в, 75-г графи 11 «Розкладу хвороб» його визнано обмежено придатним до військової служби; непридатний до служби на посаді номера обслуги гранатометного відділення взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки.

Звертає увагу, що окрім непридатності до військової служби у високо-мобільних десантних військах, плавскладі, морській піхоті, в спецспорудах, його визнано непридатним до служби на конкретній посаді у відповідача-3, а саме, на посаді номера обслуги гранатометного відділення взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки, тобто на посаді, на яку його призначено на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 11 липня 2023 року №164-РС та наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 15.07.2023 року №198.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідачі подали до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечили щодо її доводів, просять залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 11 липня 2023 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 №164-РС (по особовому складу) сержант ОСОБА_1 , що перебував на посаді командира 3 відділення забезпечення 3 взводу забезпечення роти забезпечення військової частини НОМЕР_1 , був призначений на посаду номера обслуги гранатометного відділення взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_3 .

15.07.2023 за приписом військової частини НОМЕР_1 №1977 від 14.07.2023 сержант ОСОБА_1 прибув до розташування військової частини НОМЕР_3 . Після його прибуття командир військової частини НОМЕР_3 , виконуючи наказ свого прямого командира, видав наказ №198 від 15.07.2023, яким сержант ОСОБА_1 був зарахований до списків військової частини та поставлений на всі види забезпечення, однак приймати посаду ОСОБА_1 відмовився та звернувся до командування військової частини НОМЕР_3 з рапортом (вх.3852 від 15.07.2023) про переведення його за станом здоров`я до військової частини НОМЕР_5 .

Командир військової частини НОМЕР_3 , не маючи права особисто видавати накази по особовому складу, звернувся до свого безпосереднього начальника - командира військової НОМЕР_8 з клопотанням (вих.№2556 від 14.08.2023) про переведення сержанта ОСОБА_1 , згідно наданого ним рекомендаційного листа, на посаду старшого стрільця взводу охорони роти управління батальйону зв`язку ВЧ НОМЕР_5 Повітряного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Повітряних сил Збройних Сил. Будь-яких рішень вищого командування, яке має право видавати накази (по особовому складу) по вказаному клопотанню, до військової частини НОМЕР_3 не надходило. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

03.11.2023 сержантом ОСОБА_1 була надана довідка ВЛК №1950 від 02.11.2023, згідно якої за станом здоров`я останній непридатний для служби на посаді номера обслуги гранатометного відділення взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_3 , на яку ОСОБА_1 був призначений наказом командира військової частини НОМЕР_2 №164-РС (по особовому складу) від 11.07.2023 року. Отримавши висновок військово-лікарської комісії, з огляду на відсутність вакантних посад, на яких би військовослужбовець сержант ОСОБА_1 за своїм станом здоров`я міг проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_3 , командуванням військової частини НОМЕР_3 було підготовлено відповідне клопотання (вих.№5303 від 06.11.2023) на командира військової частини НОМЕР_9 про переміщення сержанта ОСОБА_1 на посаду сержанта резерву взводу резерву сержантського складу 316 запасної роти військової частини НОМЕР_10 .

Вважаючи накази військових частин щодо переміщення позивача на військову службу до військової частини НОМЕР_3 протиправними, та бездіяльність військової частини НОМЕР_3 протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що переміщення позивача на нове місце служби відбулось з дотриманням вимог Інструкції №280 та Положення №1153/2008.

Суд першої інстанції вказав, що проходження подальшої служби в складі військової частини НОМЕР_3 на вищевказаній посаді, не підпадає під жоден пункт протипоказань, зазначених у довідці військово-лікарської комісії №3701 від 11.08.2022.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд зазначає наступне.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Нормативно-правовим актом, який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах, є Закон України Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України від 24.03.1999 №548-XIV (далі Закон №548-XIV).

Відповідно до статті 3 Закону №548-XIV військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заході встановлені Законом України від 21.10.1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон №3543-XII).

У ст. 1 Закону № 3543-XII містяться визначення понять «мобілізація» та «особливий період», відповідно до яких:

Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національно економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянам України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіально цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992р. № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (далі Положення №1153/2008).

Розділом IV "Призначення на посади та звільнення з посад" Положення №1153/2008 регламентовані питання призначання на посади, звільнення з посад, а також питання переміщення військовослужбовців по службі в межах однієї військової частини або різних військових частин, у тому числі в умовах особливого періоду та військового стану, граничні строки перебування на посадах, компетенція посадових осіб щодо видання відповідних наказів.

Приписи пункту 82 Положення №1153/2008 визначають вичерпний перелік підстав призначення військовослужбовців на посади.

Згідно підпункту 3) пункту 82 Положення №1153/2008 призначення військовослужбовців на нижчі посади здійснюєься у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості призначення на рівнозначну посаду.

Згідно пункту 85 Положення №1153/2008 просування по службі військовослужбовців здійснюється за рейтинговим принципом та за умови перебування військовослужбовців у резерві або на конкурсній основі на посади науково-педагогічних (наукових) працівників та керівників закладів культури, які належать до базової мережі закладів культури загальнодержавного рівня.

Відповідно до 87 Положення №1153/2008 особи офіцерського складу, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, у порядку просування по службі можуть бути переміщені на вищу посаду, якщо вони вислужили встановлені Міністерством оборони України строки перебування на попередній посаді.

Відповідно до п. 112 Положення №1153/2008 військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.

Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків:

неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії;

неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують;

потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.

Військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом, переміщується у зв`язку із службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди.

Згідно пункту 113 Положення №1153/2008 переміщення військовослужбовця за станом здоров`я або за станом здоров`я членів його сім`ї здійснюється за рапортом військовослужбовця та за наявності відповідного медичного висновку.

При цьому, у пункті 257 Положення №1153/2008 визначено, що для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 цього Положення, а призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення.

Аналізуючи наведені норми, колегія суддів висновує, що Положенням №1153/2008 визначені конкретні випадки, в яких не вимагається згода військовослужбовця на таке переміщення, а саме, п. 257 цього Положення надає право для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період здійснювати призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади без їх згоди.

З матеріалів справи вбачається, що 11 липня 2023 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 №164-РС (по особовому складу) позивач, що перебував на посаді командира 3 відділення забезпечення 3 взводу забезпечення роти забезпечення військової частини НОМЕР_1 , був призначений на посаду номера обслуги гранатометного відділення взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_3 .

У наказі №164-РС від 11 липня 2023 року, як підставу, зазначено п. 82 та п. 257 Положення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що переміщення позивача на нове місце служби відбулось з дотриманням вимог Положення №1153/2008.

15.07.2023 після прибуття позивача до розташування військової частини НОМЕР_3 , командир військової частини НОМЕР_3 , виконуючи наказ свого прямого командира, видав наказ №198 від 15.07.2023, яким позивач був зарахований до списків військової частини та поставлений на всі види забезпечення.

Приймати посаду позивач відмовився та звернувся до командування військової частини НОМЕР_3 з рапортом (вх.3852 від 15.07.2023) про переведення його за станом здоров`я до військової частини НОМЕР_5 .

Поданий на розгляд рапорт від 05.07.2023 №3499 позивача про клопотання перед вищим командуванням на переміщення його до військової частини НОМЕР_5 (вх.№3499 від 05.07.2023) було підписано командиром військової частини НОМЕР_1 , та 07.07.2023 отримано відділенням обліку та розподілу військовослужбовців, які завершили лікування. Такий був прийнятий в роботу, для збору даних та підготовки відповідних документів відповідно до статті 20 Закону України "Про звернення громадян", в якому визначено термін розгляду звернень громадян "не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання".

Враховуючи видання та реалізацію наказу командира військової частини НОМЕР_2 №164-РС від 11.07.2023, розгляд рапорту позивача про переміщення до військової частини НОМЕР_5 від 05.07.2023 №3499 було припинено.

Відповідно до Довідки військово - лікарської комісії № 3701 від 11.08.2022, доданої позивачем до позову, йому протипоказана служба у десантно-штурмових військах, плавскладі, морській піхоті, спецспорудах.

Колегія суддів зауважує, що позивач згідно даної довідки є обмежено придатним до військової служби і така довідка не може слугувати підставою для отримання згоди позивача на його переміщення до іншого місця служби.

Крім того, Довідка військово - лікарської комісії №3701 від 11.08.2022 не містить протипоказань служби позивача у військовій частині НОМЕР_3 , а матеріалами справи не підтверджується направлення позивача до десантно-штурмових військ, плавскладу, частин морської піхоти, спец споруд.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що переміщення позивача відбулось не за станом здоров`я, а саме з метою доукомплектування Збройних Сил України в умовах особливого періоду з урахуванням пункту 257 Положення.

Покликання апелянта на Довідку ВЛК від 02.11.2023 року №1950, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки така складена після призначення позивача на іншу посаду і його переміщення, відповідно відповідач не міг бути обізнаний про висновок ВЛК, викладений у довідці від 02.11.2023 року, при прийнятті оскаржуваного наказу.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про правомірність наказу (по особовому складу) командира військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України від 11.07.2023 №164-РС, в частині призначення військовослужбовця ОСОБА_1 на посаду номера обслуги гранатометного відділення взводу вогневої підтримки військової частини НОМЕР_3 , та безпідставність решти похідних вимог.

Крім того, колегія суддів враховує, що на час апеляційного перегляду, згідно інформації, наданої у відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 наказом командира військової частини НОМЕР_9 №53-РС від 21.05.2024 звільнений з військової служби у запас за наявності інвалідності, а 24.05.2024 наказом командира військової частини НОМЕР_3 №147 виключений із списків військової частини і направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року у справі № 380/27860/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар