Справа № 640/19385/22
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2024-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 вересня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Єгорової Н.М.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління державної охорони України про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у запас Служби безпеки України;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби (з 01.08.2019) по день фактичного розрахунку (по 07.10.2022) в сумі 1 369 232,16 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивач має право на отримання відшкодування середнього розміру грошового забезпечення за спірний час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом в УДО України та перебував на службі в Управлінні Державної охорони України з 2001 року по 31.07.2019. Наказом УДО України від 31.07.2019 №514-ос/дск «Щодо особового складу» позивача було звільнено у запас Служби безпеки України у званні полковника.

Позивачу під час звільнення виплачено грошову компенсацію за 45 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік та грошову допомогу при звільненні з військової служби із розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за 24 років календарної служби, усього загалом майже 530 тис. грн., що підтверджується копією витягу з наказу та довідки про доходи №105 додано позивачем до позову.

Згідно довідки УДО України про надання відпусток з 2008 по 2019 роки, позивачу за період проходження військової служби в УДО України від 21.04.2020 позивач за час служби з 2008 по 2019 не використав 60 днів щорічної основної відпустки, з яких за 45 днів щорічної основної відпустки за 2019 була виплачена грошова компенсація під час звільнення позивача, а за 15 днів невикористаної щорічної основної відпустки грошова компенсація під час звільнення не була виплачена.

Згідно довідки про доходи №189 від 15.07.2020, №105 від 15.04.2020, грошового атестату, службової записки від 06.07.2020 та Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям УДО України, затвердженого наказом УДО України від 27.07.2018 №295/ДСК, - розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 1185,55 (у місяці де 31 календарний день), 1225, 07 (у місяці де 30 календарних днів). У цілому розмір грошової компенсації за 15 днів щорічної основної невикористаної відпустки за 2015 склала 18 376,05 грн.

Вважаючи протиправною невиплату зазначеної вище суми компенсації в розмірі 18 376,05 грн за 15 днів щорічної основної невикористаної відпустки за 2015 позивач звернувся до суду. Предметом зазначеного позову позивач самостійно серед іншого визначив нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні основної відпустки за 2015 рік.

Окружний адміністративний суд м. Києва виніс рішення від 14.12.2021 у справі №640/12155/20, яким визнано протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

За наслідком розгляду апеляційних скарг Шостий апеляційний адміністративний суд у справі №640/12155/20 скасувавши рішення суду першої інстанції виніс постанову від 06.09.2022 (повний текст підписано 14.09.2022), якою було визнано протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 15 календарних дні щорічної основної відпустки за 2015 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, яка складає 18 376,05 грн.

26.09.2022 представником позивача була подана відповідачу заява щодо перерахування коштів за вищезазначеним рішенням суду у справі №640/12155/20.

Як зазначає позивач 07.10.2022 відповідачем перераховано на банківський рахунок позивача грошову компенсацію за 15 днів невикористаної відпустки у розмірі 18 100,41 грн, що складає суму, присуджену рішенням суду у справі №640/12155/20 після утримання в дохід держави всіх податків та зборів.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що недоведеність складових делікту зі сторони позивача виключає можливість стягнення з відповідача відшкодування за частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП). Також суд вказував про те, що моментом безспірності суми в розмірі 18 376,05 грн, яку відповідач мав виплатити позивачу є дата з якої рішення суду у справі №640/12155/20 стало обов`язкове до виконання 14.09.2022.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно статті 117 КЗпП (у редакції чинній на момент звільнення позивача) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Надалі, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ) текст статті 117 КЗпП викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Вказана редакція статті 117 КЗпП набрала законної сили з 19.07.2022.

Для правильного вирішення питання щодо визначення суми компенсації, що підлягає стягненню з відповідача за невиконання ним приписів частини другої статті 116 КЗпП, необхідно насамперед установити дату виникнення спірних правовідносин, пов`язаних з непроведенням повного розрахунку при звільненні.

Незважаючи на визначення приписами статті 117 КЗпП невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, а також не зважаючи на дату набрання законної сили рішенням, яким вирішено спір щодо стягнення цих сум, ці обставини не впливають на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником в строк, встановлений приписами статті 116 Кодексу законів про працю України, яким є день звільнення.

Повертаючись до обставин цієї справи, варто зазначити, що спірний період тривав з 01.08.2019 (наступний день за датою звільнення позивача) по 07.10.2022 (дата остаточного розрахунку). Тобто спірні правовідносини охоплюють період, який виник, як до, так і після 19.07.2022.

Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі як до так і після прийняття судового рішення.

З огляду на це, висновок суду першої інстанції про те, що спірний період відшкодування починається з дати складення повного тексту рішення суду апеляційної інстанції, є неправильним.

У зв`язку із цим, враховуючи постанови Верховного Суду від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: з 01.08.2019 до 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 07.10.2022 (у межах шести місяців, визначених у новій редакції статті 117 КЗпП).

Щодо розміру відшкодування, колегія суддів звертає увагу, що обмеживши з 19.07.2022 шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, не передбачав можливості зменшення його розміру.

Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, яка вказала, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, ураховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17.

Крім того, формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.

Водночас Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цих постановах підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

У свою чергу, у постанові від 20.06.2024 у справі № 120/10686/22 Верховний Суд зауважив, що фактично зміст частини першої статті 117 КЗпП із набранням чинності Законом № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». У зв`язку із цим, суд касаційної інстанції вказав про застосовність згаданих критерів зменшення розміру відшкодування до спірних правовідносин, які мають місце і у справі, що розглядається.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на отримання спірного відшкодування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01.08.2019 по 07.10.2022, однак з урахуванням визначених вище Верховним Судом критеріїв зменшення розміру відшкодування.

При цьому, суд апеляційної інстанції наголошує на неправильності мотивів суду першої інстанції про обов`язок позивача з доведення понесення ним майнових та/або інших втрат для цілей отримання спірного відшкодування.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ, пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Із матеріалів справи вбачається, що розмір заробітної плати позивача за два місяці, що передували звільненню (червень, липень 2019 року) становить 73 504 грн, а тому середньоденний заробіток складає 1204,98 грн (73 504 грн / 61 кал. днів). Кількість днів затримки за період з 01.08.2019 по 07.10.2022 становить 1163 кал. дні. Розмір середнього заробітку за вказаний період складає 1 401 391,74 грн (1204,98 грн * 1163 кал. дні).

З огляду на необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП, колегія суддів звертає увагу, що розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 548 897,12 грн, з яких 530 521,07 грн виплачені позивачу вчасно, а 18 376,05 грн виплачені із затриманою, що становить 3,35% від загальної суми.

Виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 46 946,62 грн гривень як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (3,35% від 1 401 391,74 грн).

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов частковому задоволенню.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Управління державної охорони України про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління державної охорони України щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Управління державної охорони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 46 946 (сорок шість тисяч дев`ятсот сорок шість) грн 62 коп.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя Н.М. Єгорова

Повний текст постанови складений 11.09.2024.