Справа № 420/12735/24
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2024-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповідач-2), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 05.03.2024 р. № 46 щодо відмови ОСОБА_1 в призначені та виплаті пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 26.02.2024 р.;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період навчання з 01.09.1986 р. по 05.03.1987 р., період роботи з 08.09.1987 р. по 23.05.1995 р. згідно записів трудової книжки від 13.03.1987 р. НОМЕР_1 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області призначити ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до положень пункту 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 26.02.2024 р.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 26.02.2024 р. позивач, досягнувши пенсійного віку, звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2 відповідно ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Закону України "Про пенсійне забезпечення" та надав всі необхідні документи. 05.03.2024 р. Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області рішенням № 46 відмовило позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2 через відсутність необхідного страхового стажу. Позивач вважає свої права порушеними, а рішення відповідача-2 протиправним та таким, що порушує його конституційні права на пенсійне забезпечення, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 25.04.2024 р. відкрито спрощене провадження у справі та надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

06.05.2024 р. від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує, що за результатами розгляду заяви позивачу правомірно відмовлено в призначені пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 29 років 6 місяців. Страховий стаж позивача становить 25 років 00 місяць 00 день, пільговий стаж - 13 років 03 місяці 29 днів. За доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди роботи. До пільгового стажу не зараховано період роботи з 01.04.2002 р. по 16.12.2002 р. згідно пільгової довідки від 30.12.2019 р. № 2537/04, оскільки посада машиніст-обхідник по котельному устаткуванню не відповідає посаді у Списках виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах. Щодо не зарахування періоду навчання позивачу з 01.09.1986 р. по 05.03.1987 р та періоду роботи з 08.09.1987 р. по 23.05.1995 р. згідно записів трудової книжки від 13.03.1987 р. НОМЕР_1 , наголошує про відсутність документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

09.05.2024 р. від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує, що відповідно до Інтегрованої комплексної інформаційної системи Пенсійного фонду України - підсистеми призначення та виплати пенсій Луганської області позивач на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області не перебуває, виплати не отримує. За наслідком розгляду заяви позивача від 26.02.2024 р. рішення приймалось спеціалістами ГУ ПФУ в Одеській області та ГУ ПФУ в Дніпропетровській області. Також зазначає про правомірність відмови у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах за Списком №2 з огляду на відсутність необхідного страхового стажу.

03.06.2024 р. від представника позивача надійшла заява про залучення у якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яка мотивована тим, що позивач подавав заяву про призначення пенсії саме до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області так як він має статус ВПО і тимчасово проживає у м.Дніпро.

Ухвалою від 10.06.2024 р. заяву представника позивача про залучення співвідповідача задоволено, залучено до участі у справі № 420/12735/24 в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідач - 3).

Дану ухвалу разом з позовної заявою та додатками доставлено до електронного кабінету відповідача-3 10.06.2024 р.

Станом на 11.09.2024 р. відповідач-3 відзив на позовну заяву не надав.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, 26.02.2024 р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2 відповідно ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Закону України "Про пенсійне забезпечення".

До даної заяви додано довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, довідки про зміну назви, довідки, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, заяву про способі виплати пенсії, трудову книжку, а також низку інших документів, зокрема, наказ 304, наказ 261, наказ 128, наказ 167) на підтвердження пільгового стажу.

За принципом екстериторіальності дана заява розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській, рішенням якого від 05.03.2024 р. № 46 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2.

Як вбачається з вказаного рішення, страховий стаж особи становить 25 років 00 місяців, при необхідному страховому стажу, визначеному п.2 ч.2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" - 29 років 06 місяців. Пільговий стаж особи становить 13 років 03 місяці 29 днів, при необхідному - 12 років 6 місяців. За доданими документами до стажу роботи зараховано всі періоди. За доданими документами до пільгового періоду не зараховано період роботи з 01.04.2002 р. по 16.12.2002 р. згідно пільгової довідки від 30.12.2019 р. № 2537/04, оскільки посада машиніст-обхідник по котельному устаткуванню не відповідає посаді у Списках виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Згідно ст.1 Закону №1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.3 ст.4 Закону № 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Приписами ч.1 ст.114 Закону України № 1058-IV визначено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Згідно п.2 ч.1 ст.114 Закону України № 1058-IV працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

За відсутності страхового стажу, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку страхового стажу, зокрема, з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 06 місяців у чоловіків і не менше 24 років 6 місяців у жінок.

Аналогічні положення закріплено у п."б" ст.13 Закону № 1788-XII.

Отже, підставами для призначення пенсії за віком на пільгових умовах є передусім, досягнення відповідного віку, наявність потрібного стажу, наявність професії та виробництва в зазначених списках та підтвердження шкідливих умов праці працівника безпосередньо на робочому місці результатами за атестації робочих місць за умови зайнятості працівника на вищеназваних роботах повний робочий день. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає права працівникові на пенсію за віком на пільгових умовах.

Згідно п.1.7.Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 25.11.2005 р. № 22-1 (далі - Порядок № 22-1) звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Судом встановлено, що вік позивача на момент звернення до пенсійного органу для призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2 становив 54 роки 11 місяців. Враховуючи, що звернення за призначенням пенсії здійснено за місяць до досягнення пенсійного віку, суд приходить до висновку про дотримання позивачем вікового цензу.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.ч.1 ,2, 4 ст.24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 05.03.2024 р. № 46 страховий стаж особи становить 25 років 00 місяців, при необхідному страховому стажу, визначеному п.2 ч.2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" - 29 років 06 місяців. Пільговий стаж особи становить 13 років 03 місяці 29 днів, при необхідному - 12 років 6 місяців. За доданими документами до пільгового періоду не зараховано період роботи з 01.04.2002 р. по 16.12.2002 р. згідно пільгової довідки від 30.12.2019 р. № 2537/04, оскільки посада машиніст-обхідник по котельному устаткуванню не відповідає посаді у Списках виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Як вбачається із оскаржуваного рішення за доданими документами до страхового стажу роботи зараховано всі періоди. Втім, вивчення судом копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 від 13.03.1987 р. та алгоритму розрахунку періодів трудової діяльності, здійсненого відповідачем-2 для визначення страхового стажу позивача свідчить, що зазначене твердження не відповідає дійсності. Зокрема, не зараховано період навчання позивача з 01.09.1986 р. по 05.03.1987 р. та період роботи з 08.09.1987 р. по 23.05.1995 р., що підтверджується відповідачем-2 у своєму відзиві.

Відповідно до ст.62 Закону № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно із ст.48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідні положення містить і Постанова Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 р., якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Так, п.1 Порядку №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до п.2 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку № 637).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у Порядку № 637.

Частиною 4 статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Щодо зарахування до страхового стажу позивача періоду навчання з 01.09.1986 р. по 05.03.1987 р., суд зазначає наступне.

Відповідно до п."д" ч.3 ст.56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Приписами п.8 Порядку №637 визначено період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Судом встановлено, що згідно записів № 1-2 трудової книжки НОМЕР_1 від 13.03.1987 р. позивач у період 01.09.1986 р. по 05.03.1987 р. навчався в СПТУ № 79 м.Перевальськ та здобував професію "електрослюсар". Основною для даного запису став диплом Серії НОМЕР_3 .

Разом з тим, відповідач-2 обґрунтовуючи правомірність не зарахування цього спірного періоду посилається на відсутність документів, виданих за місцем навчання або архівними установами. Суд відхиляє дані доводи, оскільки за приписами ст.62 Закону № 1788 та Порядку № 637 такі документи мають бути надані лише у випадку відсутності записів про навчання або їхню помилковість/неточність. Втім, трудова книжка позивача містить відповідні записи, а відповідачі у своїх відзивах не вказують на неточність/помилковість таких записів.

Також суд бере до уваги лист Департаменту освіти і науки Луганської обласної державної адміністрації від 08.04.2024 р. № 05/05-01-1112, згідно якого у зв`язку з військовими діями вся територія Луганської області відноситься до територій, на яких ведуться активні бойові дії або тимчасово окупованих територій відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 р. № 309. Заклади професійної (професійно-технічної) освіти міста Перевальська, зокрема Професійно-технічне училище № 79 міста Перевальська та його архівні документи, не переміщені на контрольовану українською владою територію. Інформація щодо правонаступника зазначеного закладу освіти відсутня. В Департаменті, не зберігаються документи здобувачів освіти, а тому надання копії диплома ОСОБА_1 не є можливим.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що період навчання позивача у Професійно-технічне училище № 79 з 01.09.1986 р. по 05.03.1987 р. підлягає до зарахування до страхового стажу позивача.

Щодо зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 08.09.1987 р. по 23.05.1995 р. суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що трудова книжка позивача НОМЕР_1 від 13.03.1987 р. містить наступні записи, що стосуються спірного страхового стажу позивача:

Запис № 3 - 13.03.1987 р. - прийнятий поверхневим електрослюсарем третього розряду на основі наказу № 122/к від 13.03.1987р.;

Запис № 4 - 07.09.1987 р. - переведений підземним електрослюсарем четвертого розряду з повним робочим днем під землею на ділянку по монтажу, демонтажу і ремонту електрообладнання на основі наказу № 420/к від 07.09.1987 р.;

Запис № 5 - 23.05.1995 р. - запис "не працював", відомості, на основі яких зроблено такий запис, не зазначено;

Запис № 6 - 10.09.1995 р. - призначений підземним гірничим майстром з повним робочим днем під землею на основі наказу № 867/к від 10.09.1997 р.;

Запис № 7 - 21.10.1996 р. - звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП України на основі наказу № 933/к від 28.10.1996 р.

Неточність запису № 5 трудової книжки позивача, на думку відповідача-2, унеможливлює зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 08.09.1987 р. по 23.05.1995 р.

Суд зазначає, що на час заповнення належної позивачу трудової книжки була чинною Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 р. № 58 (далі - Інструкція №58).

Підпунктом 2.2. пункту 2 Інструкції №162 передбачалося, що заповнення трудової книжки вперше проводиться адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу.

Пунктом 2.3 Інструкції № 162 визначено, що всі записи у трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, також по нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, кульковою або з пером ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів.

Згідно з підпунктами 2.10 та 2.11. пункту 2 Інструкції №162 відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорта або свідоцтва про народження. Освіта - середня, середня спеціальна і вища - вказується тільки на підставі документів (атестата, посвідчення, диплома). Запис про незакінчену середню або незакінчену вищу освіті також може бути проведена лише на підставі відповідних документів (студентського квитка, залікової книжки, довідки навчального закладу і т. п.). Професія або спеціальність записується у трудовій книжці на підстав документа про освіту або іншого належним чином оформленого документа. Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Відповідно до п.1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 р. №656 "Про трудові книжки робітників та службовців", трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови "Про трудові книжки робітників та службовців" при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до п.18 вказаної постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

У подальшому діяли норми Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 р. №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110 (далі - Інструкція №58).

Відповідно до п.2.2. Інструкції №58 заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.

Згідно п.2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З огляду на зазначене, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Суд зауважує, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Водночас, на особу не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Посилання на неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по інвалідності.

Висновки аналогічного характеру викладені в постанові Верховного Суду від 29.03.2019 р. у справі № 548/2056/16-а, від 21.02.2018 р. у справі № 687/975/17.

Суд зазначає, що із наданої копії трудової книжки вбачається невідповідність запису № 5 вимогам Інструкції № 58. Разом з тим, суд звертає увагу, що наступний запис № 6 здійснений аналогічним почерком та чорнилом та є логічним продовженням записів № 3 та № 4, оскільки стосуються трудової діяльності позивача на одному і тому ж підприємстві - Шахтоуправління "Луганське".

Відповідно до ч.3 ст.44 Закону №1058, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Суд констатує, що ні матеріали справи, ні копія пенсійної справи позивача не містять доказів щодо реалізації відповідачем-2 своїх повноважень для встановлення дійсних обставин трудової діяльності ОСОБА_1 . Також відповідачем-2 не надано суду жодного пояснення із доказами стосовно неможливості перевірки й уточнення виявлених суперечностей за зазначений період, що свідчить про неналежну реалізацію владних повноважень пенсійним органом.

У постанові від 30.09.2019 р. у справі № 638/18467/15-а Верховний Суд зазначив про те, що орган, що призначає пенсію, за наявності сумнівів має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви, прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Отже, за встановлених обставин та наявного правового регулювання, суд робить висновок, що не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періоду роботи з 08.09.1987 р. по 23.05.1995 р. є протиправним з вищевикладених мотивів, тому наявні правові підстави для зобов`язання зарахувати цей спірний період роботи до страхового стажу.

Таким чином, відповідачем-2 під час прийняття рішення від 05.03.2024 р. № 46, яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, не враховано усі обставини, що мають значення для призначення даного виду пенсії позивачу, як наслідок, відповідач-2 допустив неналежний розгляд поданих позивачем заяв і документів та, відповідно, прийняв необґрунтоване рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2.

Отже, рішення від 05.03.2024 р. № 46 є протиправними та таким, що підлягає скасуванню, а порушені права позивача слід відновити шляхом зобов`язання Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу позивача період навчання з 01.09.1986 р. по 05.03.1987 р. та період роботи з 08.09.1987 р. по 23.05.1995 р.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання призначити пенсію за віком на пільгових умовах, суд зазначає наступне.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" неодноразово. А тому відповідачі аналізували та визначали наявність права на отримання пільгової пенсії окремо один від одного; відтак у кожному спірному рішенні періоди пільгової праці, які враховані та не враховані, відрізняються. Проте, приймаючи рішення про захист порушеного права позивача, суд вважає, що право на отримання пенсії повинно бути захищеним в цілому та всебічно, однак з урахуванням дискреційних повноважень органу публічної влади.

Відповідно до Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з п.1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 р. № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Таким чином, належним способом захисту прав позивача у цій справі є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача від 26.02.2024 р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки за результатами розгляду адміністративної справи суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог лише у зв`язку з неправильним визначенням способу поновлення порушеного права позивача, за який судовий збір не стягується, то з відповідача-2, як суб`єкта, який допустив порушення прав позивача, за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 263 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (93404, Луганська обл., м.Сєвєродонецьк, вул.Шевченка, буд.9, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м.Одеса, вул.Канатна, буд.83, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49000, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, буд.26, ) про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м.Одеса, вул.Канатна, буд.83, ) від 05.03.2024 р. № 46 про відмову ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_4 ) в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49000, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, буд.26, ) зарахувати ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_4 ) до страхового стажу період навчання з 01.09.1986 р. по 05.03.1987 р. та період роботи з 08.09.1987 р. по 23.05.1995 р., а також повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_4 ) від 26.02.2024 р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 й прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м.Одеса, вул.Канатна, буд.83, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_4 ) судовий збір в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко