Справа № 320/17328/23
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2024-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2024 року м. Київ № 320/17328/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києва та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві Київській області від 29 листопада 2022 року № 6795 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області повторно розглянути заяву-анкету № 105130863 від 11 листопада 2022 року громадянки російської федерації - ОСОБА_1 та прийняти рішення щодо видачі посвідки на тимчасове проживання відповідно до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого 25 квітня 2018 року постановою Кабінету Міністрів України №322.

Позовна заява мотивована тим, що позивачка з 06.10.2017 перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином України ОСОБА_2 16.09.2021 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області позивачці була видана посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_1 на підставі ч.14 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» - возз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу), датою закінчення строку дії посвідки - 15.09.2022. На виконання вказаної Постанови KM України № 1232 від 01.11.2022 позивачка 11.11.2022 подала пакет документів відповідачу з метою обміну посвідки на тимчасове проживання. Однак, відповідачем 29.11.2022 було прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 на підставі п.п.9 п.61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання» затвердженого Постановою KM України №322 від 25.04.2018, у зв`язку із встановленням факту подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів. Позивачка зазначає, що жодних дій які б слугували підставою для відмови в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання не вчиняла, в розшуку за злочини на території України чи в інших країнах не знаходиться.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.08.2023 відкрито провадження у справі за правилами опрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву відповідно до якого заперечує, щодо задоволення позовної заяви та зокрема зазначає, що 11 листопада 2022 року позивач звернулася до ЦМУ ДМС України в м.Києві та Київській області із заявою про обмін посвідки на тимчасове проживання у зв`язку із закінченням строку дії попередньої посвідки на тимчасове проживання. За наслідками перевірки поданих документів відповідачем встановлено, що за вказаною в заяві-анкеті адресою проживання позивач не проживає, що підтверджується інформацією, отриманою від мешканця з квартирного приміщення АДРЕСА_1 , під час виїзду та безпосереднього очного спілкування. Оскільки двері до квартирного приміщення АДРЕСА_2 ніхто не відчинив, працівниками Управління надано фото позивача мешканцю кв. АДРЕСА_1 , на що останній повідомив, що позивач в кв. АДРЕСА_2 не проживає. Від письмових пояснень та надання своїх персональних даних мешканець квартири АДРЕСА_1 відмовився. Працівниками Управління неодноразово здійснювались дзвінки за номером НОМЕР_3 , який позивач зазначила, як контактний номер телефону для уточнення інформації зазначеної в заяві-анкеті. Однак позивач ігнорує дзвінки працівників Управління. Таким чином, перевірити інформацію або дані, зазначені позивачем, в заяві-анкеті підтвердити той факт, що позивач подала про себе правдиві відомості - не вбачається за можливе. Вищевикладені результати проведеної перевірки працівниками Управління, на думку відповідача, свідчать про встановлення факту подання позивачем завідомо неправдивих відомостей при звернені за оформленням/обміном посвідки на тимчасове проживання, що є підставою для відмови в оформленні та видачі посвідки на тимчасове проживання в Україні відповідно до пп. 9 п. 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого ПКМУ від 25.04.2018 № 322. Враховуючи все вищезазначене, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області діяло лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, прийнявши правомірне рішення № 6795 від 29.11.2022 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянці російської федерації ОСОБА_1 .

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації.

06.10.2017 позивачка вийшла заміж за громадянина України ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 .

Позивачка проживає в Україні та була документована посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_5 від 16.08.2021 року виданою Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області, на підставі « 4/14» - возз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу), терміном дії на 1 рік

11 листопада 2022 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про обмін посвідки на тимчасове проживання у зв`язку із закінченням строку дії попередньої посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_5 .

29.11.2022 відповідачем було прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 на підставі пп.9 п.61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання затвердженого Постановою KM України №322 від 25.04.2018 року, у зв`язку з встановленням факту подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів.

27.03.2023 представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом № 165/03-23 щодо надання завірених копій матеріалів справи, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення про відмову в оформленні (обміні) посвідки на тимчасове проживання в Україні.

У відповідь на запит, представник позивача отримав лист № 8010.6.2-12006/80.2-23 від 31 березня 2023 року разом з яким було надано відповідачем копію доповідної записки Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії №8010.8.1/62721-22 від 25 листопада 2022 року. Відповідно до пп.7, 9, пп. 4,5, 6 п. 6 Положення про управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центральне міжрегіональне Управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області, затвердженого наказом ЦМУ ДМС від 30.07.2021 №136 а/г та посадових інструкції державного службовця даного Управління, головним спеціалістом відділу супроводу ОСОБА_3 та головними спеціалістами відділу протидії нелегальній міграції та реадмісії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , Управлінням проведено виїзну перевірку адреси проживання Позивача, зазначеної в заяві-анкеті: АДРЕСА_3 .

За результатом перевірки було встановлено, що за вказаною адресою позивачка не проживає, що підтверджується інформацією, отриманою від мешканця з квартирного приміщення АДРЕСА_1 , під час виїзду та безпосереднього очного спілкування.

В вказаній доповідній записці головним спеціалістом відділу супроводу ОСОБА_3 та головними спеціалістами відділу протидії нелегальній міграції та реадмісії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначено, що двері квартири АДРЕСА_2 ніхто не відчинив, ца телефонні дзвінки ніхто не відповідав. Також, зазначається, що мешканець квартири АДРЕСА_1 при пред`явленні фото позивачки повідомив, що така особа не проживає в квартирі АДРЕСА_2 . При цьому від письмових пояснень та надання своїх персональних даних мешканець квартири АДРЕСА_1 відмовився.

З усього вище переліченого головний спеціаліст відділу супроводу ОСОБА_6 та головні спеціалісти відділу протидії нелегальній міграції та реадмісії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 констатували факт подання неправдивих відомостей при зверненні за оформленням продовження терміну дії посвідки на тимчасове проживання позивачкою, що є підставою для відмови в її оформленні.

Відповідно відповідачем було прийняте оскаржуване рішення на підставі інформації щодо результатів проведеної перевірки.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивачка звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, як на момент отримання позивачем посвідки на тимчасове проживання в Україні так і на час прийняття рішення про її скасування визначався Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI) (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), який у тому числі встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до пункту 18 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Частиною 10 статті 4 Закону № 3773-VI передбачено іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну для провадження культурної, наукової, освітньої діяльності на підставах і в порядку, встановлених міжнародними договорами України або спеціальними програмами, а також іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою участі в міжнародних та регіональних волонтерських програмах чи участі в діяльності організацій та установ, що залучають до своєї діяльності волонтерів відповідно до Закону України "Про волонтерську діяльність", інформація про які розміщена на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері волонтерської діяльності, отримали посвідку на тимчасове проживання та здійснюють волонтерську діяльність на базі зазначених організацій та установ, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період провадження такої діяльності.

У частині 10 статті 5 Закону №3773-VI зазначено, що підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною десятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, подання відповідного державного органу, відповідального за виконання культурних, освітніх, наукових, спортивних, волонтерських програм, для участі в яких іноземець чи особа без громадянства прибули в Україну, або організації чи установи, що залучає до своєї діяльності волонтерів, інформація про яку розміщена на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері волонтерської діяльності, та копія свідоцтва про державну реєстрацію такої організації чи установи.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання затверджений постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25 квітня 2018 року (далі - Порядок №322).

Пунктом 21 Порядку № 322 передбачено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформують іноземця або особу без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства відмова надається у письмовій формі.

Відповідно до пункту 61 Порядку № 322 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли:

1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на постійне проживання (крім випадків обміну посвідки), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення;

2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду;

3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію;

4) встановлено належність особи до громадянства України;

5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання;

6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17-19 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки;

7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, чи іноземець або особа без громадянства вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку з учиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином;

8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований чи не відповідає встановленому зразку, чи належить іншій особі, чи строк його дії закінчився;

9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів;

10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну;

11) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

Наведене в сукупності свідчить, що контролюючий орган має право на підставі проведеної перевірки та після встановленого факту подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів відмовити в оформленні або видачі посвідки.

Так, рішенням Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 29.11.2022 № 6795 відмовлено громадянину російської федерації ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі підпункту 9 пункту 61 Порядку №322.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що за результатами перевірки встановлено, що за вказаною в заяві-анкеті адресою проживання позивач не проживає, що підтверджується інформацією, отриманою від мешканця з квартирного приміщення АДРЕСА_1 , під час виїзду та безпосереднього очного спілкування. Оскільки двері до квартирного приміщення АДРЕСА_2 ніхто не відчинив, працівниками Управління надано фото позивача мешканцю кв. АДРЕСА_1 , на що останній повідомив, що позивач в кв. АДРЕСА_2 не проживає. Від письмових пояснень та надання своїх персональних даних мешканець квартири АДРЕСА_1 відмовився. Працівниками Управління неодноразово здійснювались дзвінки за номером НОМЕР_3 , який позивач зазначила, як контактний номер телефону для уточнення інформації зазначеної в заяві-анкеті. Однак позивач ігнорувала дзвінки працівників Управління. Таким чином, перевірити інформацію або дані, зазначені позивачем, в заяві-анкеті та підтвердити той факт, що позивач подала про себе правдиві відомості не вбачається за можливе.

Оцінюючи надані відповідачем докази, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

В розумінні приписів статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Частиною 10 статті 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Відповідно до пункту 4 Правил реєстрації місць проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207 (далі - Правила №207) громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

У свою чергу доводи відповідача щодо відсутності позивача за вказаною адресою не ґрунтуються на жодних поясненнях, які б були отримані під час опитування сусідів, свідків, які б надали показання.

Зі змісту відзиву не зрозуміло, в який саме день та час здійснювався виїзд перевіряючих осіб, за адресою місця проживання позивача.

Також, незрозумілим залишається у який спосіб зазначена інформація була проаналізована та чому вона (інформація) не підкріплена жодними письмовими та або/електронними доказами.

На переконання суду, наведена у листі інформація потребувала ретельної перевірки в межах повноважень відповідача, наданих законом.

Суд зазначає, що відповідач провів перевірку позивача, проте, без належних та допустимих доказів на підтвердження цього. Отже, у такому випадку неможливо чітко встановити, що позивач надав неправдиві відомості.

Суд звертає увагу на те, що процес доказування спрямований на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів їх дослідження і оцінки.

Відповідно до вимог процесуального законодавства, обов`язок доказування покладається на сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Слід звернути увагу, що зазначене положення поширюється на доказування лише правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності), а не будь-яких обставин. Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

Відтак, матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доведено іншою стороною.

З матеріалів справи слідує, що позивачкою при заповненні заяви-анкети були надані відповідачу усі необхідні документи, передбачені Порядком № 322.

На території України, позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 04-19/2-791 від 27 вересня 2021 року.

Адресою фактичного місця проживання позивачки є: АДРЕСА_3 , що підтверджується договором найму житлового приміщення (квартири) від 29 серпня 2021 року до 01 вересня 2022 року, укладеного власником - ОСОБА_9 , паспорт України серії та номер НОМЕР_6 , виданий Московським РУ ГУ МВС України в місті Києві з чоловіком Позивача - ОСОБА_2 та договором найму житлового приміщення (квартири) від 29 серпня 2022 року до 29 вересня 2023 року, укладеного між тим самим власником та чоловіком Позивача - ОСОБА_2 .

Згідно з наданою позивачкою додатковою інформацією про надання послуг оператора зв`язку за обслуговуванням номеру телефона НОМЕР_3 (саме цей номер телефона був вказаний як контактний в заяві- анкеті № 105130863 від 11.11.2022) із усіма дзвінкими позивачка в період від моменту подачі документів відповідачу (від 11 листопада 2022 року) до моменту прийняття самого рішення (29 листопада 2022 року), у переліку номерів телефонів немає жодного незнайомого номеру, який би міг належати відповідачу чи працівникам, які здійснювали виїзд за вказаною адресою.

Крім того, будинок, за адресою: АДРЕСА_5 - охороняється відповідної охоронною фірмою, та усі відвідувачі цього будинку записуються у відповідний журнал. Проте інформація про відвідання вказаного будинку відповідачами у журналі відсутня.

Отже, наведені вище обставини не дозволяють суду прийняти інформацію, надану відповідачем, як належний доказ підтвердження перевірки місця проживання іноземця - позивача, а висновки зроблені за результатом перевірки є припущеннями щодо подання неправдивих відомостей позивачем.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, відповідачем, на якого покладено тягар доказування в межах адміністративної справи, не надано жодних доказів на підтвердження зазначених обставин у листі Управління міграційного контролю протидії нелегальній міграції та реадмісії ГУ ДМС у м. Києві та Київській області, яке було взято за основу оскаржуваного рішення.

Вказані вищі факти не дозволяють суду прийняти лист Управління міграційного контролю протидії нелегальній міграції та реадмісії ГУ ДМС у м. Києві та Київській області, як належний доказ підтвердження перевірки місця проживання іноземця, а висновки зроблені за результатом перевірки є припущеннями щодо подання неправдивих відомостей позивачем.

Таким чином, суд критично оцінює подані відповідачем докази та вважає, що посилання на відсутність позивачки за місцем вказаним нею, як місце проживання для тимчасового перебування в Україні, не може бути покладено в основу рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 29.11.2022 №6795 про відмову в оформленні посвідки на тимчасове проживання на території України, оскільки не підтверджено належними доказами.

Окрім того, зазначення в рішенні про відмову в видачі посвідки на тимчасове проживання лише норми права (пп.9 п. 61 Порядку №322) не є рішенням, що містить зазначення причин відмови.

Згідно з частинами першої та другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

У цьому випадку, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, як суб`єктом владних повноважень, не надано достатніх доказів та обґрунтованих доводів щодо прийняття оскаржуваного рішення відповідно до норм чинного законодавства.

Відтак, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 29.11.2022 № 6795 про відмову в оформленні посвідки на тимчасове проживання на території України.

Підлягають задоволенню і похідні вимоги щодо зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути документи подані позивачем.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх дій.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду із цим позовом позивачем сплачено судовий збір на суму 1073,60 грн.

Оскільки адміністративний позов підлягає задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управлінням ДМС у м. Києві та Київській області 1073,60 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 29 листопада 2022 року № 6795 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання.

3. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (, місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 4-А) повторно розглянути заяву-анкету №105130863 від 11 листопада 2022 року громадянки російської федерації ОСОБА_1 (РНОКПП - відсутній, АДРЕСА_6 ) та прийняти рішення щодо видачі посвідки на тимчасове проживання відповідно до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого 25 квітня 2018 року постановою Кабінету Міністрів України №322.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - відсутній, АДРЕСА_6 ) судові витрати у розмірі 1073,60 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (, місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 4-А).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.