Справа № 160/14623/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 червня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач), яка надійшла в підсистемі «Електронний Суд», в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.07.2020 року по 18.01.2023 року включно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.07.2020 року по 18.01.2023 року включно у сумі 267 122 гривні 19 копійок
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.07.2020 року по 18.01.2023 року включно.
24 червня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив на позовну заяву, який надійшов від представника відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що Кодекс законів про працю України не регулює питання проходження військової служби. Положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації. Компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, а з прийняттям судових рішень, статті 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 Кодексу законів про працю України. Також відповідач зауважує, що він не наділений повноваженнями з прийняття рішень щодо здійснення виплат на користь позивача.
15 серпня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника відповідача-2 надійшов відзив. Відповідач повідомляє, що не має своєї фінансово-економічної та юридичної служб та не здійснює самостійно нарахування та виплати грошового забезпечення, знаходиться на фінансовому забезпеченні у відповідача-1. В період з 05.10.2018 року по 06.07.2020 року (період служби у Військовій частині НОМЕР_6 ) позивач також знаходився на грошовому забезпечення відповідача-1. Всі види грошового забезпечення, які відносилися до компетенції командира відповідача-2 позивачу виплачена, а індексація не входить в перелік видів грошового забезпечення. Отже, розрахунок індексації позивачу має бути здійснено відповідачем-1.
У відповідності до ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Наказом відповідача-1 від 06.07.2020 року №90 позивача з 06.07.2020 року виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 року у справі №160/10795/22 зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базовий місяць) - січень 2008 р., із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 р. №44 з урахуванням раніше виплачених сум.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08.02.2023 року у справі №160/10795/22 зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 06.07.2020 року включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

Згідно виписок з банківського рахунку позивача йому 06.09.2023 року сплачено 16528,30 грн, а 08.05.2024 року також сплачено 179473,06 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне

Строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено у ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України та складає місяць.

Такий правовий висновок сформовано Судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11.02.2021 року у справі № 240/532/20 та дотепер застосовується Верховним Судом (постанови від 31.10.2023 року у справі №240/15141/22, від 28.09.2023 року у справі №420/5436/22).

Розрахунок з позивачем здійснено 08.05.2024 року згідно виписки з банківського рахунку позивача, позов подано 04.06.2024 року (сформовано в Електронному кабінеті в підсистемі «Електронний Суд»). Отже, строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Щодо права позивача на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі ст. 117 Кодексу законів про працю України (в редакції до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України (в редакції з 19.07.2022 року) У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті..

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно з ст.47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28.09.2023 року у справі №640/36441/21,

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані Кодексу законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд зазначає про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Такий правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.07.2023 року у справі №420/436/22, від 18.11.2022 року у справі №1.380.2019.005781.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19, постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.11.2023 року у справі №160/171/20.

Суд враховує, що відповідачі не навели жодного аргументу на підтвердження відсутності їх вини у непроведенні з позивачем своєчасного розрахунку при звільненні, судом відповідних обставин не встановлено.

Незважаючи на визначення приписами статті 117 Кодексу законів про працю України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником в строк, встановлений приписами статті 116 Кодексу законів про працю України, яким переважно є день звільнення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.07.2024 року у справі №460/14438/23.

Оскільки відповідач лише 08.05.2024 року здійснив виплату позивачу суми, яка належала до сплати ще при звільненні 06.07.2020 року, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо розміру відшкодування в цій справі.

Встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.02.2024 року у справі №24023771/21, від 07.11.2023 року у справі №380/13906/21.

Компенсація відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України є однією із державних гарантій щодо порушення строків оплати праці. З огляду на правила й умови нарахування її розміру, повноваження відповідача щодо розрахунку, нарахування та виплати цієї суми не є дискреційними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.07.2024 року у справі №460/14438/23.

Закінченням проходження військової служби є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо), про що приймається наказ. Тобто, до моменту прийняття наказу про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, останній вважається таким, що проходить військову службу.

Першим днем, з якого слід обраховувати середній заробіток за час затримки розрахунку є [день] наступний за днем виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22.06.2023 року у справі №240/9951/19.

В цій справі позивача звільнено 06.07.2020 року, остаточний розрахунок проведено 08.05.2024 року. Отже, період затримки розрахунку при звільненні складає з 07.07.2020 року по 07.05.2024 року.

Водночас, слід враховувати зміни, яких зазнала редакція ст. 117 Кодексу законів про працю України, на підставі якої здійснюються нарахування та виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, до 18.07.2022 року включно період затримки розрахунку при звільненні законодавчо не був обмежений жодним чином, натомість з 19.07.2022 року встановлено обмеження такого періоду шістьма місяцями.

Відповідно, в силу принципу прямої дії норми права на ту частину спірних правовідносин, яка тривала до 18.07.2022 року, поширюється редакція ст. 117 Кодексу законів про працю України, яка не передбачала обмеження періоди затримку розрахунку при звільненні, в той час як до періоду з 19.07.2022 року належить застосувати шестимісячне обмеження для такого періоду.

Аналогічним чином правозастосування щодо періоду, який тривав в період дії двох різних редакцій норми права, здійснено у постанові Касаційного адміністративного суду Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06.04.2023 року у зразковій справі №260/3564/22.

Необхідність виокремлення двох періодів є правовим висновком, що міститься у постановах Касаційного адміністративного суду Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.01.2024 року у справі №560/9586/22, а також у постановах від 23.05.2024 року у справі № 560/11616/23, від 22.02.2024 року у справі №560/831/23.

Суд окремо підкреслює, що шестимісячне обмеження не застосовується до тієї частини спірних правовідносин, що тривала до 18.07.2022 року включно. Водночас, починаючи з 19.07.2022 року таке обмеження належить застосувати, оскільки правовідносини тривали, а нормативно-правове регулювання зазнало змін, при цьому ультраактивної (переживаючої) дії для попереднього правового регулювання не передбачено.

Відповідне правозастосування міститься у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.07.2024 року у справі №460/14438/23, від 20.06.2024 року у справі №120/10686/22 (п. 55).

Отже, в наявності період з 07.07.2020 року по 18.07.2022 року, а також період з 19.07.2022 року по 07.05.2024 року, при цьому останній період обмежений шістьма місяцями.

Тривалість другого періоду складає 183 дні, що підтверджується правозастосуванням, яке міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.05.2024 року у справі № 580/9003/23 (п. 27), а також постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 12.07.2024 року у справі №160/16681/23.

Тривалість першого періоду складає 742 дні. Загальна тривалість 925 днів.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц сформовано наступний правовий висновок:

« 91. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

91.3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

91.4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

92. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України».

Суд зауважує, що наразі судова практика, в т.ч. Верховного Суду, не має однозначності стосовно застосування вищевикладених висновків Великої Палати до правовідносин, які виникли з 19.07.2022 року та підпали під дію нового нормативно-правового регулювання, яке Великою Палатою Верховного Суду не оцінювалося через його неіснування станом на дату формування відповідних висновків.

Передусім суд зазначає, що вирішуючи це питання в цій справі керується правовим висновком, викладеним у постанові Касаційного адміністративного суду від 20.06.2024 року у справі №120/10686/22:

« 58. Разом з тим, Верховний Суд звертає увагу, що фактично зміст частини першої статті 117 КЗпП України із набранням чинності Законом України № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19 липня 2022 року шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19 липня 2022 року. Крім того, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Викладене не дає підстави вважати неможливим з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 КАС України застосування до спірних правовідносин сформульованих Великою Палатою Верховного Суду правових позицій щодо застосування приписів статті 117 КЗпП України у редакції Закону України № 2352-IX.

За обставин цієї справи варто застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, однак як суд першої, так і суд апеляційної інстанцій, не застосували такі критерії».

Отже, керуючись вказаним правовим висновком Верховного Суду в цій справі критерії співмірності застосовуються до обох виокремлених раніше періодів. Також суд зауважує, що наведений правовий висновок вказує, що критерії зменшення відшкодування належить застосовувати виходячи зі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (тобто, співмірність слід визначати відносно цієї величини, а не, наприклад, величини усіх належних працівникові при звільненні сум).

Також суд зауважує, що фактичне застосування принципів співмірності (в тій чи іншій формі) до періоду з 19.07.2022 року міститься у практиці Третього апеляційного адміністративного суду, наприклад, у постановах від 10.07.2024 року у справі №340/10436/23, від 04.07.2024 року у справі №340/3525/23, від 05.06.2024 року у справі №160/22187/23, від 30.05.2024 року у справі №160/26906/23, від 25.04.2024 року у справі №160/18842/23.

Суд особливо наголошує на тому, що застосування принципу співмірності, незалежно від формули та способу його втілення, лише до одного з двох наявних періодів затримки суперечило б змісту інституту компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, фактично умовна цінність (та фактичний розмір) такої компенсації за 18.07.2022 року та за 19.07.2022 року була б різною, більш того розмір компенсації за перший та триваліший період може бути меншим ніж другий, більш короткий період.

Слід також враховувати, що спірні суми є одночасно видом відповідальності роботодавця та компенсацією для працівника, про що свідчить вже згаданий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19. Як наслідок, неприпустимим є визначення різного розміру відповідальності та компенсації за одну й ту саму одиницю обчислення (1 день). Так, обставини, в зв`язку з якими нараховується компенсація, не змінюються (особа і 18.07.2022 року, і 19.07.2022 року однаковим чином позбавлена можливості користуватися коштами, на які вона має право), змінилося лише законодавство, яке вплинуло на обсяг права (за який період можна отримати компенсацію), однак не на зміст права (за що вона нараховується).

Суд підкреслює, що співмірність відповідальності в цій ситуації є принципом права, тобто має універсальний характер. Зміна періоду, за який можна стягнути компенсацію, не впливає на дію цього принципу, оскільки такі зміни направлені саме на тривалість періоду, за який стягується відшкодування, а не на розмір відповідного відшкодування, адже саме таким чином законодавець змінив правове регулювання. Співмірність та розумність такого відшкодування мають характер принципу права, а тому в залежності від обставин справи та за відсутності втілення таких принципів в конкретні приписи законодавства (наприклад, доповнення ст. 117 Кодексу законів про працю України приписом про те, що розмір компенсації не може перевищувати розмір затриманої виплати), такі принципи права підлягають застосуванню судом. В цій справі це призводить до застосування таких принципів і до періоду після 19.07.2022 року.

Отже, на підставі наявного правового регулювання та з урахуванням правових висновків Верховного Суду в цій справі суд визначає розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням принципу співмірності, який визначається шляхом співставлення затриманої до виплати суми із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідні обчислення мають наступний вигляд:

1) кількість днів затримки розрахунку 925 дні (з урахуванням шестимісячного обмеження з 19.07.2022 року);

2) затримана до виплати сума 196001,36 грн

3) середньоденне грошове забезпечення 405,79 грн, ця сума отримана наступним чином: (12391,16+12361,77)/61.

Суд зауважує, що не приймає розрахунок позивача (411,96 грн), оскільки п. 2 Порядку №100 використовує словосполучення «виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи», а не «виходячи з нарахованих сум за останні два календарні місяця роботи». Картка особового рахунку військовослужбовця позивача за 2020 рік містить як нараховані суми (які використав в обчисленні позивач), так і виплачені суми (останній стовпчик). Відповідно, застосовувати належить саме розмір виплачених сум .

4) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню (тобто, з обмеженням періоду з 19.07.2022 року шістьма місяцями): 405,79 грн * 925 днів = 375355,75 грн.

5) для застосування принципу співмірності слід затриману до виплати суму (196001,36 грн) розділити на розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (375355,75 грн), що складає 52,2175%.

6) як наслідок, співмірним є стягнення на користь позивача зменшеного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до цього відсоткового значення: 405,79*52,2175%*925=196001,39 грн, яку з урахуванням її розміру доцільно прирівняти до затриманої до виплати суми, тобто 196001,36 грн.

Отже, саме ця сума підлягає сплаті відповідачем на користь позивача.

Подібний спосіб застосування принципу співмірності міститься у постановах Третього апеляційного адміністративного суду від 30.05.2024 року у справі №160/26906/23, від 10.07.2024 року у справі №340/10436/23, від 30.05.2024 року у справі №160/26906/23, від 09.05.2024 року у справі №280/2943/23, від 25.04.2024 року у справі №160/18842/23від 17.04.2024 року у справі №160/20357/22, від 17.04.2024 року у справі №340/5527/23 та ін.

Суд зауважує, що обставина виплати позивачу затриманої суми 2 частинами на обчислення не впливає, оскільки розмір компенсації в будь-якому випадку визначається відповідно до розміру затриманої суми, в зв`язку з чим порядок погашення такої затриманої суми (одним платежем чи декількома) визначального значення для наведених обчислень не має.

Узагальнюючи вищевикладене слід виділити основні підходи, застосовані судом при розгляді цієї частини позовних вимог:

1) позовні вимоги заявлено за період з 07.07.2020 року по 18.01.2023 року. Судом проведено обчислення шляхом переведення періоду в кількість днів, при цьому тривалість періоду з 19.07.2022 року визначена як 183 дні з наведених вище підстав (на противагу 184 дням згідно позиції позивача);

2) заявлений період розділено на 2 частини з огляду на зміну правового регулювання (ст. 117 Кодексу законів про працю України): з 07.07.2020 року по 18.07.2022 року та з 19.07.2022 року + 6 місяців (тобто, + 183 дні), загалом 925 днів;

3) судом застосовано принцип співмірності. Суд вважає окремо наголосити на тому, що йдеться про принцип права, який не має абсолютного нормативного визначення (законодавством не визначено пропорції сум, які б були співмірними, не встановлено закритого переліку критеріїв та не передбачено умовної питомої частки значення кожного з таких критеріїв). Відповідні критерії формувалися судової практикою з огляду передусім на загальноправові принципи співмірності, розумності, добросовісності.

З цих підстав суд не визнає зміну правового регулювання стосовно лише однієї з обставин, які впливають на розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як підставу для незастосування загальноправового принципу права до спірної ситуації (незастосування співмірності до періоду з 19.07.2022 року). Принцип права застосовується в силу його існування і має загальний характер, підлягає врахуванню в усіх правовідносинах, за виключенням тих, де це прямо заборонено законодавством. При цьому способу застосування такого принципу (вичерпно визначеного порядку, критеріїв, їх співвідношення) не передбачалося ані законодавством, ані судовою практикою як до 19.07.2022 року, так і після цієї дати, в наявності лише сформовані Великою Палатою Верховного Суду орієнтовні критерії.

Слід також зауважити, що зменшивши можливий період нарахування до 6 місяців законодавець не припинив дію принципу співмірності для спірних правовідносин, натомість змінив лише одну з обставин, яка зумовлювала застосування цього принципу. Це не припинило існування інших обставин для застосування цього принципу, адже дотепер можуть мати місце принципи очевидної неспівмірності, коли за відповідні 6 місяців сума середнього заробітку в рази перевищуватиме затриману до виплати суму. Принцип співмірності повинен мати однакове прикладне значення як 18.07.2022 року, так і 19.07.2022 року, що є вимогою правової визначеності та розумності правозастосування, а також вимогою справедливості.

Додатково суд звертає увагу на те, що такий самий підхід застосовано Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постанові від 20.06.2024 року у справі №120/10686/22, п. 58 (головуючий суддя - Смоковича М. І., судді: Радишевська О. Р., Соколов В. М.). Таке ж правозастосування здійснюється і судом апеляційної інстанції, відповідні приклади наведено раніше.

В цій справі незастосування принципу співмірності до другого періоду призвело б до того, що період до та після 19.07.2022 року мав би різну величину компенсації:

1) в період з 07.07.2020 року по 18.07.2022 року позивач би отримував (з урахуванням принципу співмірності): 405,79*52,2175% = 211,89 грн за день;

2) в період з 19.07.2022 року (в межах шести місяців) позивач би отримував 405,79 грн за день (адже співмірність не була б застосована);

3) тобто, застосування співмірності лише до першого періоду створило б необґрунтоване та безпідставне викривлення розміру компенсації: 135,69 грн (за, наприклад, 18.07.2022 року) та 405,79 (за, наприклад, 19.07.2022 року), хоча як природа компенсації, так і умови, в зв`язку з якими вона нараховується, в ці два сусідніх дні є тотожною, в зв`язку з чим нерозумним було б визначати умовну вартість таких днів для цілей обчислення компенсації різним чином, тим більше з настільки великою різницею (в 2,99 рази). Таке правозастосування не узгоджується з вимогами розумності та принципом верховенства права.

Отже, судом застосовано принцип співмірності як до періоду до 19.07.2022 року, так і до періоду після цієї дати. Це відповідає діючому законодавству, в т.ч. зміненій редакції ст. 117 Кодексу законів про працю України, оскільки законодавство не містить визначення принципу співмірності, а також не містить заборону застосовувати цей принцип права до спірних правовідносин, в т.ч. періоду з 19.07.2022 року. Обмеження періоду нарахування середнього заробітку не змінило існування обставин, які зумовлювали застосування принципу співмірності, більш того незастосування такого принципу створювало б нерівновагу між відповідними періодами.

Суд також звертає увагу на те, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити стосовно відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08.11.2018 року у справі №805/1008/16-а. Тотожне правозастосування здійснено і Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 12.07.2024 року у справі №160/16681/23.

Вирішуючи питання про суб`єкта, якого належить зобов`язати вчинити відповідні дії на користь позивача в зв`язку з наявними обставинами порушення його права суд враховує, що аналогічне за змістом питання саме щодо позивача вже вирішувалося під час вирішення розгляду справи №160/10795/22. Відповідно, суд вважає за належне покласти таке зобов`язання на відповідача-1. Також суд зауважує, що доводи обох відповідачів в цій справі свідчать про те, що відповідач-2 не допустив протиправної поведінки щодо позивача через відсутність повноважень вчиняти дії, пов`язані з правами, за захистом яких позивач звернувся в цій справі, отже відсутні підстави для задоволення вимог до відповідача-2.

За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд зазначає, що задовольняє позовні вимоги за змістом, однак приводить їх у відповідність до вимог законодавства з метою забезпечення ефективного захисту прав позивача.

Щодо розподілу судових витрат.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), до відповідача-2: Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 196001,36 гривень (сто дев`яносто шість тисяч одна гривня 36 копійок), з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснювався.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко