Справа № 564/1653/24
Суддя: Грипіч Л. А.
Дата ухвалення: 2024-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1653/24

Рядок статзвіту № 129

11 вересня 2024 року

м.Костопіль

Костопільський районний суд Рівненської області в складі головуючої судді

Грипіч Л.А.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування рішення суб`єкта владних повноважень у справі про притягнення до адміністративної відповідальності

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Костопільського районного суду Рівненської області з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування рішення суб`єкта владних повноважень у справі про притягнення до адміністративної відповідальності.

Позовні вимоги мотивує тим, що у відповідності до постанови ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №50 від 16.02.2024 по справі про адміністративне правопорушення позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3400 гривень. Вважає дану постанову незаконною, такою, що не відповідає вимогам Кодексу України про адміністративні правопорушення, ухвалену за відсутності доказів та з істотними порушенням вимог порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, а тому вона підлягає скасуванню враховуючи наступне. Вказує, що заперечує факт вчинення ним 07.02.2024 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зазначає, що матеріали адміністративної справи не містять доказів того, що позивач був належним чином оповіщеним про явку на 07.02.2024 до другого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, позивач не був повідомлений про дату та час розгляду протоколу про адміністративне правопорушення від 12.02.2024 №47, його примірнику також не отримував. Вважає, що до постанови №50 не долучено не тільки доказів, що свідчили б про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а й доказів надіслання/вручення йому оскаржуваної постанови. Також зазначає, що з оскаржуваної Постанови вбачається, що її складено за відсутності позивача. Відомостей, яким чином позивача було повідомлено про дату і місце розгляду адміністративної справи, та якими доказами це підтверджено, у постанові не зазначено, а отже йому не було повідомлено про дату і місце розгляду адміністративної справи, не було роз`яснено його права та обов`язки, у тому числі право на захист, не надано можливості заявити клопотання та надати пояснення, що є грубим порушенням вимог закону.

Просить скасувати Постанову ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №50 від 16.02.2024 по справі про адміністративне правопорушення згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3400 гривень, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 14.05.2024 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі, вирішено проводити розгляд без повідомлення сторін та роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов відповідно до вимог ст.162, 175 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідачем подано відзив на позов, який мотивовано тим, що: позивач був належним чином оповіщений про необхідність прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 09 год. 00 хв. 07.02.2024 року; позивач був ознайомлений зі своїми правами відповідно до Конституції України та Кодексу України про адміністративне правопорушення; позивачу було повідомлено належним чином про дату, місце і час розгляду справи про адміністративне правопорушення (розгляд справи мав відбутися о 10 год. 00 хв. 16.02.2024 року в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; примірник протоколу про адміністративне правопорушення позивачем був отриманий того ж дня 12.02.2024 року, а тому вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення.

Просив відмовити у задоволенні позову.

Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, тому відповідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами.

Розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд встановив наступне.

Так, 16 лютого 2024 року тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковником ОСОБА_2 винесено Постанову №50 про накладення штрафу відповідно до частини 2 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відповідно до якої громадянин ОСОБА_1 порушив правила військового обліку, а саме будучи належним чином оповіщеним про явку на 07.02.2024, що підтверджено його особистим підписом у розписці повістки, не прибув за викликом до другого відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 без поважних причин, що є порушенням ч.1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», пункту 1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних (Додаток 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року №1487) та ч.10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», дане правопорушення вчинено під час дії особливого періоду і є правопорушенням, передбаченим ч.2 ст.210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення і зафіксовано протоколом про адміністративне правопорушення від 12.02.2024 року №47.

На підставі викладеного та на підставі Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних (Додаток 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року №1487) та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на підставі ст.235 Кодексу України про адміністративні правопорушення постановлено накласти штраф на ОСОБА_1 в сумі 3400 грн.

Так, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відтак, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Суд враховує, що адміністративна відповідальність за ч.2 ст.210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, настає за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період.

У свою чергу, відповідальність за ч.1 ст.210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Тобто, норма ч.1 та ч.2 ст.210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення є бланкетною, що у свою чергу передбачає необхідність зазначення у постанові у справі про адміністративне правопорушення конкретного нормативного акту, статті закону, який порушено особою, щодо якої таку постанову винесено.

Відповідно до зазначеної у оскаржуваній постанові ч.1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, громадяни зобов`язані: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період; надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, Оперативно-рятувальній службі цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом.

Відповідно до зазначеного у оскаржуваній постанові п.1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, які є Додатком 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року №1487, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні, зокрема, прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки на збірні пункти, призовні дільниці, до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях) районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки для взяття на військовий облік та визначення призначення на особливий період, оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори військовозобов`язаних та резервістів.

Відповідно до ст. 246 Кодексу України про адміністративні правопорушення порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим кодексом та іншими законами України.

Згідно з статтею 235 Кодексу України про адміністративні правопорушення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Як передбачено статтею 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Частиною 1 статті 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності (частина 2 статті 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Статтею 278 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує питання, зокрема, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення.

В контексті наведеного слід відмітити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні протоколу та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі №337/3389/16-а.

Відповідно до ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст.77 ч.2 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На підтвердження заперечень проти позову та спростування позовних вимог відповідачем подано відзив на позов, який підписаний ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковником ОСОБА_3 та у якому відповідач вважає оскаржувану постанову законною, оскільки позивач був належним чином повідомлений про необхідність явки до ТЦК та про дату і час розгляду справи.

До відзиву відповідачем долучено ряд доказів на підтвердження викладених у відзиві заперечень.

Разом з тим, суд враховує, що відповідно до ч.1, 2, 4-6 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Так долучені до відзиву копія протоколу №47 від 12.02.2024, копія Витягу з книги протоколів засідань районної призовної комісії; копія акту про проведення оповіщення від 06.02.2024 та копія розписки про отримання повістки від 06.02.2024, який не містить підпису ОСОБА_1 про її отримання; копія акту про неприбуття за викликом під час мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_3 від 07.02.2024 не засвідчені у визначеному ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України порядку, оскільки не містять дати засвідчення, містять прізвище особи начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 підполковника ОСОБА_4 , але містять факсиміле підпису особи, яка винесла оскаржувану постанову ОСОБА_2 , який, як вбачається з матеріалів справи, є тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При цьому суд враховує, що можливість засвідчення доказу за допомогою факсиміле діючим Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено.

Суд також враховує, що копія документу набуває юридичної сили лише в разі засвідчення в установленому порядку, що вбачається з правової позиції Верховного Суду, яка викладена у Постанові від 08.05.2019 у справі №160/7887/19.

Невірно засвідчені або незасвідчені копії документів є недопустимими доказами фактичних обставин справи та є підставою для скасування судового рішення у справі правова позиція Верховного Суду, яка викладена у постанові від 11.07.2018 у справі №904/8549/17.

Враховуючи наведене, суд не приймає до уваги долучені до відзиву додатки на підтвердження викладених у відзиві доводів, оскільки з огляду на практику Верховного суду, такі докази є недопустимими і не можуть бути покладені в основу рішення суду.

Суд враховує, що оскаржувана постанова та відзив підписані тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проте матеріали справи не місять жодного доказу, що підполковник ОСОБА_5 та підполковник ОСОБА_6 наділені відповідними повноваженнями виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення та підписувати від імені ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідні документи, у тому числі засвідчувати їх копії, що позбавляє суд можливості перевірити наявність у вказаних осіб відповідних повноважень, я к у тимчасово виконуючих обов`язки керівника.

Таким доказом, у даному випадку, може бути наказ чи інший розпорядчий документ, яким уповноважено ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на вчиненні відповідних дій.

При цьому суд враховує, що норма ч.2 ст.235 Кодексу України про адміністративні правопорушення чітко визначає, що від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Більше того, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що остання винесена на підставі протоколу №47 про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 12 лютого 2024 року, який, у свою чергу, складений за фактом дій, які мали місце 07 лютого 2024 року, тобто лише через п`ять днів, хоча встановлювати особу, відносно якої протокол складено ОСОБА_1 , не було потреби, що також свідчить про порушенням особою, яка його склала, вимог ч.2 ст.254 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відповідно до якого протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним, а тому реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише Фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява №12964/87).

Відповідно до ч.3 ст.286 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірності винесеної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки достатніх, належних та допустимих доказів, які б свідчили про її правомірність відповідачем суду не надано, у зв`язку з чим оскаржувана постанова про адміністративне правопорушення підлягає скасуванню.

Враховуючи наведене, позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст.123, 139, 241-246, 250, 251, 255, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування рішення суб`єкта владних повноважень у справі про притягнення до адміністративної відповідальності задовольнити.

Скасувати постанову №50 про накладення штрафу відповідно до частини 2 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 16 лютого 2024 року, винесену тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковником ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 .

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Костопільський районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів (ст.286 Кодексу адміністративного судочинства України) з дня його проголошення.

Повне рішення складено 11 вересня 2024 року.

СуддяЛ. А. Грипіч