Справа № 440/9159/24
Суддя: Н.І. Слободянюк
Дата ухвалення: 2024-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року м. ПолтаваСправа № 440/9159/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Слободянюк Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Юрченко Аліна Валентинівна подала до Полтавського окружного адміністративного суду позовну заяву (з урахуванням уточненого адміністративного позову від 05 серпня 2024 року) ОСОБА_1 /надалі позивач, ОСОБА_1 / до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області /надалі відповідач, ГУ ПФУ у Вінницькій області/, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про:

- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №98 від 21 червня 2024 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 01 вересня 2023 року /а.с. 104-107/.

Позов обґрунтований тим, що 13 червня 2024 року позивач звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою за призначенням пенсії за вислугу років та рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №98 від 21 червня 2024 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального стажу роботи. З вказаним рішенням позивач не погоджується, вважаючи, що наявний спеціальний стаж роботи підтверджується наданими ним документами.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), відмовлено у залученні до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, витребувано докази.

Відповідач позов не визнав та у відзиві на позовну заяву /а.с. 118-119/ зазначив, що 13 червня 2024 року позивач повторно звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №98 від 21 червня 2024 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років. Періоди роботи з 01 серпня 1993 року по 10 жовтня 2017 року зараховані повністю до спецстажу за вислугу років, що складає 24 роки 02 місяці 15 днів. Відповідно до наданих до заяви документів (довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, диплом, трудова книжка, довідки про стаж), загальний страховий стаж складає 33 роки 07 місяців 01 день. Враховуючи вищезазначене, гр. ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у зв`язку із відсутністю необхідного стажу роботи за вислугу років станом на 10 жовтня 2017 року (26 років 6 місяців).

Справу розглянуто судом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі частини четвертої статті 229 КАС України.

Дослідивши письмові докази, суд установив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 10/, звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою за призначенням / перерахунком пенсії від 13 червня 2024 року /а.с. 133-134/, у якій просив призначити пенсію за вислугу років.

До вказаної заяви згідно розписки-повідомлення /а.с. 134-зворот - 135/ додано, зокрема, копії: довідки про заробітну плату за період страхового стажу до 01 липня 2000 р (кількість 2; № 01-07/170, 61); довідки про зміну назви організації (кількість 1); довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру (кількість 1); документів про місце проживання (реєстрації) особи (кількість 1; № 2023/005307238); документів про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637 (кількість 8; № документа 01-07/72а, 01-07/72, 01-07/170а, 12, 62, 01-26/5, 01.2-05/26); інших документів: виконавчого листа 2 (кількість 1; №440/17048/23), рішення суду 3 (кількість 1; №440/17048/23, рішення суду 2 (кількість 1; №440/70048/23), акту (кількість 1; №1186), виконавчого листа (кількість 1; №440/17048/23), листа Київ 2 (кількість 1; №2600-0302-9/103994), листа Київ (кількість 1; №2600-0302-9/110027), рішення суду (кількість 1; №533/963/23), службової (кількість 1; №2649/09-16), відмови 6 (кількість 1), відмови 5 (кількість 1), відмови 3 (кількість 1), відмови 2 (кількість 1), відмови (кількість 1), sl akt 1189 (кількість 1; №215309-16), akt 1190 (кількість 1; №1190), akt 1189 (кількість 1; №1189), відмови 4 (кількість 1); паспорта або ID-картка або посвідки (кількість 1; №004066549).

Рішенням про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 98 від 21 червня 2024 року /а.с. 16/ ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу (26 років 06 місяців).

Вказане рішення обґрунтоване тим, що: дата народження заявника 06 жовтня 1974 року. Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України за призначенням пенсії 13 червня 2024 року. Вік заявника 49 років. Пенсії за вислугу років призначаються відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року №1058 "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон №1058), Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року №1566/11846 (далі Порядок №22-1). Пунктом 2-1 розділ XV "Прикінцеві положення" Закону №1058 збережено право на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". При цьому пенсія за вислугу років призначається з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення". Пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачається, що на призначення пенсії за вислугу років мають право працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909 (далі Перелік №909): станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років; станом на 1 січня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; станом на 11 жовтня 2017 року - не менше 26 років 6 місяців. Згідно наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж заявника становить 33 роки 9 місяців 1 день. Спеціальний стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, що обчислений станом на 11 жовтня 2017 року, становить 24 роки 2 місяця 15 днів, що недостатньо для визначення права на пенсію за вислугу років.

Не погодившись з рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку встановленим обставинам та аргументам учасників справи, вказаним у заявах по суті та які мають значення для правильного вирішення спору, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" /надалі - Закон № 1788-XII/ та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV /надалі Закон №1058-IV/, іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Статтею 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ /надалі Закон № 1788-ХІІ/ (у редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин) передбачено призначення трудових пенсій: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно зі статтею 7 Закону № 1788-ХІІ звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Згідно із статтею 51 Закону № 1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Статтею 52 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.

Відповідно до пункту "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ /в редакції, чинній до 01 квітня 2015 року/ право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Проте, Законом України від 02 березня 2015 року №213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", який набув чинності з 01 квітня 2015 року /надалі Закон №213-VIII/ статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції.

Зокрема, пунктом "е" статті 55 у редакції названого Закону передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

У подальшому, згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911-VIII до статті 55 Закону № 1788-ХІІ з 01 січня 2016 року також було внесено зміни, відповідно до якого пункт "е" вказаної статті має наступний зміст: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Отже, Закон № 911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Конституційний Суд України приймаючи вказане рішення, виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах "е", "ж" статті 55 Закону № 1788-ХІІ - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.

Отже, починаючи з 04 червня 2019 року, положення пункту е статті 55 Закону № 1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII, яка передбачає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 440/1286/20.

Проте, як зазначено у вказаній постанові Верховним Судом, 03 жовтня 2017 року прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" № 2148-VIII, яким з 11 жовтня 2017 року розділ XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1.

Згідно з пунктом 2-1 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Також Законом № 2148-VІІІ були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:

"До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії".

Таким чином, враховуючи положення пунктів 2-1 та 16 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV пенсія за вислугу років згідно положень пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення, станом на 11 жовтня 2017 року, тобто спеціальний стаж станом на 11 жовтня 2017 року не може бути меншим за 25 років.

Разом з тим, з тексту оскаржуваного рішення слідує, що заявнику відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу (26 років 6 місяців).

З огляду на викладене, суд визнає помилковим наведений в оскаржуваному рішенні висновок відповідача щодо необхідності спеціального стажу відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України №1788-ХІІ - 26 років 06 місяців.

Також з тексту оскаржуваного рішення слідує, що дата народження заявника - 06 жовтня 1974 року. Дата звернення до територіального органу Пенсійного фонду України 13 червня 2024 року. Вік заявника 49 роки. Згідно наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж заявника становить 33 роки 9 місяців 1 день. Спеціальний стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, обчислений станом на 11 жовтня 2017 року, становить 24 роки 2 місяця 15 днів, що недостатньо для визначення права на пенсію за вислугу років.

Відповідно до протоколу розрахунку стажу за зверненням від 13 червня 2024 року /а.с. 116/ до спеціального стажу роботи позивача (працівник освіти, соцзабезпечення) зараховані періоди з 01 серпня 1993 року по 15 лютого 2001 року, з 16 лютого 2001 року по 31 грудня 2003 року, з 01 січня 2004 року по 04 березня 2011 року, з 05 березня 2011 року по 27 жовтня 2013 року, з 28 жовтня 2013 року по 30 жовтня 2013 року, з 31 жовтня 2013 року по 22 березня 2015 року, з 23 березня 2015 року по 27 березня 2015 року, з 28 березня 2015 року по 10 жовтня 2017 року.

Таким чином, позивачу зарахований весь час його роботи як працівника освіти з 01 вересня 1989 року по 11 жовтня 2017 року, тобто по дату набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII, та такий стаж як працівника освіти становить 24 роки 2 місяця 15 днів.

Водночас у позовній заяві позивач зазначає про наявність у нього станом на 11 жовтня 2017 року спеціального стажу 28 років 04 місяці ( з урахуванням періоду його навчання з 01 вересня 1989 року по 12 червня 1993 року (3 роки 09 місяців 12 днів)).

Пунктом "д" частини третьої та частиною шостою статті 56 Види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

При призначенні пенсій на пільгових умовах відповідно до статей 13 і 14 та пенсій за вислугу років відповідно до статті 55 цього Закону провадиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цими статтями, за умови, що зазначені роботи дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах.

Відповідно до статті 38 Закону України Про професійну (професійно-технічну) освіту від 10 лютого 1998 року № 103/98-ВР час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Випускникам, які навчалися за денною формою навчання менш ніж 10 місяців, час навчання зараховується до трудового стажу, що дає право на щорічну основну відпустку.

Статтею 17 вказаного Закону визначено, що заклад професійної (професійно-технічної) освіти - це заклад освіти, що забезпечує реалізацію потреб громадян у професійній (професійно-технічній) освіті, оволодінні робітничими професіями, спеціальностями, кваліфікацією відповідно до їх інтересів, здібностей, стану здоров`я.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05 листопада 1991 року визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 1, 2 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року /надалі - Порядок №637/, передбачено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 637 період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

З огляду на положення наведених норм, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців до стажу роботи, в тому числі до стажу роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, зараховується період навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі - за денною формою навчання, що підтверджується дипломом, посвідченням, свідоцтвом, а також довідкою та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відповідні відомості.

Відповідно до диплому серії НОМЕР_1 від 12 червня 1990 року /а.с. 36/ ОСОБА_1 в 1989 році вступив до Полтавського музичного училища ім. М.В. Лисенка та в 1993 році закінчив повний курс названого училища по спеціальності духові та ударні інструменти.

Відповідно до архівної довідки від 30 жовтня 2023 року № 01.2-05/26, яка видана ОСОБА_1 , він дійсно був зарахований на І курс денної форми навчання відділу духових та ударних інструментів Полтавського музичного училища ім. М.В. Лисенка з 21 липня 1989 року (наказ від 21 липня 1989 року № 95) та відрахований з училища з 15 червня 1993 року (наказ від 15 червня 1993 року № 77), у зв`язку з присвоєнням кваліфікації та отриманням диплому. У зв`язку зі змінами у чинному законодавстві та відповідно до рішення Полтавської обласної ради від 25 липня 2019 року № 1147 і наказу по училищу від 06 серпня 2019 року № 26 найменування Полтавського музичного училища ім. М.В. Лисенка змінено на Полтавський коледж мистецтв імені М.В. Лисенка, а відповідно до рішення Полтавської обласної ради від 03 червня 2020 року № 1362 і наказу по коледжу від 25 червня 2020 року № 24 Полтавський коледж мистецтв імені М.В. Лисенка перейменовано на Полтавський фаховий коледж мистецтв імені М.В. Лисенка.

Згідно із записами №1-2 трудової книжки серії НОМЕР_2 від 01 серпня 1993 року ОСОБА_1 прийнятий з 01 серпня 1993 року на посаду викладача гри на духових інструментах у філіалі с. Пашківка Козельщинської дитячої музичної школи, а з 01 вересня 2001 року переведений в Козельщинську дитячу музичну школу на посаду викладача по класу духових інструментів і музичної літератури.

Позивач вважає, що період його навчання в Полтавському музичному училищі ім. М.В. Лисенка з 01 вересня 1989 року до 12 червня 1993 року підлягає зараховуванню до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України №1788-ХІІ, проте оскаржуване рішення не містить обґрунтувань стосовно підстав незарахування до спеціального стажу позивача як працівника освіти вказаного періоду навчання.

Відсутність в оскаржуваному рішенні обґрунтування щодо підстав незарахування до спеціального стажу позивача періоду його навчання в Полтавському музичному училищі ім. М.В. Лисенка з 01 вересня 1989 року до 12 червня 1993 року вказує на недотримання відповідачем вимог пункту 4.7 Порядку №22-1 щодо прийняття рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів для призначення пенсії на пільгових умовах.

Контроль за реалізацією суб`єктом владних повноважень його дискреційних повноважень здійснюється судом за визначеними частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріями, зокрема, чи діяв суб`єкт владних повноважень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно, розсудливо, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Суд зазначає, що будь-яке рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими (вчиненими, допущеними) в межах наданих повноважень, ґрунтуватися на конкретних об`єктивних фактах, на підставі яких рішення ухвалено (дії вчинено, а бездіяльність допущено), та правових нормах, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішення (вчиненні дій чи допущенні бездіяльності).

Загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення контролюючим органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

З огляду на те, що оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 98 від 21 червня 2024 року у відповідній частині є необґрунтованим, а відтак і протиправним, суд доходить висновку про наявність підстав для його скасування та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача за призначенням / перерахунком пенсії від 13 червня 2024 року.

У зв`язку з цим не підлягає задоволенню вимога позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 01 вересня 2023 року.

Такий висновок суду узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 07 березня 2018 року у справі №233/2084/17.

Отже, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

В прохальній частині позовної заяви позивачем заявлено клопотання про стягнення на його користь судових витрат зі сплати судового збору та на оплату правничої допомоги, яка надана адвокатом Юрченко Аліною Валентинівною на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ № 1233998 від 31 липня 2024 року /а.с. 77/.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Частиною першою статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відповідно до частини третьої цієї статті належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами другою - п`ятою статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Проаналізувавши наведені процесуальні норми, Верховний Суд в постанові від 02 лютого 2023 року у справі №120/4765/21-а дійшов висновків, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування зазначених витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 2 червня 2022 року № 380/3142/20. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката потребують належного документального підтвердження, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд у судових рішеннях. Визначений у них орієнтир, яким мають керуватися суди нижчих інстанцій при вирішенні питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу адвоката, головним чином вимагає повного і всебічного дослідження доказів, якими підтверджується надання правничої допомоги, особливо її вартість і оплата. Зважаючи на те, що понесені витрати відшкодовуватиме інша сторона, дослідження цих доказів вимагає ретельного підходу, адже їх стягнення, з одного боку, є компенсацією (певною мірою вимушених) фінансових затрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення, але водночас ця компенсація не може бути надмірною. Тож окрім того, що витрати на правничу допомогу мають бути документально доведеними, вони мають відповідати також критерію співмірності у розумінні частини п`ятої статті 134 КАС. Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Разом з цим при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року та від 08 лютого 2022 року у справах № 640/3098/20 та № 160/6762/21 відповідно.

На підтвердження наявності підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката Юрченко Аліни Валентинівни в сумі 5000,00 грн позивачем надано до суду копії договору про надання правничої допомоги №51/24 від 10 липня 2024 року /а.с. 66/, укладених між адвокатом Юрченко Аліною Валентинівною та позивачем; розрахунку витрат на правничу допомогу /а.с. 68/; акту приймання-передачі правничих послуг від 28 липня 2024 року /а.с. 69/; платіжної інструкції №ІСКТО0717О2QCS.1 від 17 липня 2024 року /а.с. 70/.

У пункті 269 Рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Тож, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Керуючись критерієм реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних робіт та наданих послуг, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, враховуючи час, необхідний для виконання адвокатом відповідних робіт (надання послуг), зазначених у акті приймання-передачі правничих послуг від 28 липня 2024 року; співмірність послуг категорії складності справи (яка не характеризується наявністю виключної правової проблеми та/або значним суспільним інтересом до її розгляду); напрацювання судами України сталої судової практики з питання розгляду подібних справ, суд доходить висновку, що сума витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача у розмірі 5000,00 грн, є завищеною щодо іншої сторони спору, а тому стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн.

Враховуючи висновок суду про часткове задоволення позову, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000,00 грн.

За подання позову до суду позивач поніс витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією №0.0..1 від 30 липня 2024 року /а.с. 72/.

Враховуючи висновок суду про часткове задоволення позову, стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягає сума в 605,60 грн.

Стосовно клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно зі статтею 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, КАС України чітко визначено, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах покладено саме на суд та разом з тим встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися ним в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

У постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 Верховний Суд звертав увагу на те, що застосування статті 382 КАС України має на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставою її застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи - позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Таким чином, фактичною підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних, підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №0640/3719/18 та від 11 червня 2020 року у справі № 640/13988/19.

Водночас позивачем не наведено переконливих аргументів, підтверджених доказами, стосовно того, що у разі невжиття судом процесуального заходу, передбаченого статтею 382 КАС України, ухвалене у цій справі судове рішення по суті спору залишиться невиконаним або для його належного виконання слід буде докласти значних зусиль.

Із врахуванням викладеного, за відсутністю обставин, які б підтверджували, що рішення суду не буде виконано відповідачем, суд не вбачає підстав для встановлення строку для подання звіту про виконання судового рішення.

Керуючись статтями 6-9, 72-77, 211, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, буд. 22, м. Вінниця, Вінницька область, 21028, ідентифікаційний код 13322403) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 98 від 21 червня 2024 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 за призначенням / перерахунком пенсії від 13 червня 2024 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати в загальній сумі 1605,60 грн (одна тисяча шістсот п`ять гривень шістдесят копійок), в т.ч. витрати зі сплати судового збору в сумі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000,00 грн (одна тисяча гривень нуль копійок).

Клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною восьмою статті 18, частинами сьомою-восьмою статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.І. Слободянюк