Справа № 755/12258/24
Суддя: Савлук Т. В.
Дата ухвалення: 2024-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №: 2-а/755/155/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2024 р. місто Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - САВЛУК Т.В.,

секретарі - Лазоренко Н.В.,

учасники адміністративного процесу:

представники позивача - адвокати Зубицька Л.М., Папенко Р.С., Пащенко П.М.,

представник відповідача - Мельник М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, в залі суду, в порядку спрощеного позовного провадження, адміністративний позов громадянина російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України,

в с т а н о в и в :

громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва, як місцевого адміністративного суду, з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області з вимогою:

«Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 10 липня 2024 року про примусове видворення з України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

30 липня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України, та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У встановлений судом строк, визначений в ухвалі суду про відкриття провадження у справі, відповідач не скористався процесуальним правом подати відзив на позов.

14 серпня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без задоволення заяви представника позивача - адвоката Папенко Р.С. про виклик в судове засідання свідка ОСОБА_2 , оголошене представником позивача в судовому засіданні 14 серпня 2024 року.

03 вересня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без задоволення клопотання представника відповідача Мельника М.М. про поновлення процесуального строку для подання письмових доказів, оголошене в судовому засідання 03 вересня 2024 року.

Клопотання про приєднання письмових доказів, подане до суду представником відповідача Мельник М.М. до суду 14 серпня 2024 року, зареєстроване за вх.№44929, - залишено без розгляду.

Представники позивача - адвокати Зубицька Л.М., Папенко Р.С., Пащенко П.М., в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та на підставі долучених до позову доказів, додатково пояснили, що 10 липня 2024 року головним спеціалістом сектору правового забезпечення та міграційного контролю управління організації запобігання нелегальної міграції Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Дмитром Хоржевським прийнято рішення, яким вирішено примусово видворити з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач не погоджується з винесеним рішенням органу міграційної служби та просить врахувати наступні підстави та обставини. З аналізу норм статей 26 та 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Тому підстави, які дають відповідним органам міграційної служби право на пред`явлення позовних вимог щодо примусового видворення виникають після невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення з України. Таким чином, прийняттю рішення про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства повинно передувати встановлення компетентним органом певних юридичних фактів та обставин, зокрема: перше наявність у особи правового статусу іноземця чи особи без громадянства; друге прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення (якщо відсутні підстави вважати, що особа буде ухилятись від його виконання); третє - ухилення особи від виїзду після прийняття рішення про повернення. Поряд з цим за будь яких обставин в наведених вище адміністративних процедурах особа, відносно якої вживаються такі заходи/ приймаються такі рішення має бути однозначно ідентифікована та встановлена. Однак, як вказано у оскаржуваному рішенні, встановлено, що у іноземця відсутні документи на підставі яких можливо ідентифікувати його особу, та які надавали б право перетину державного кордону для виїзду з України.

Таким чином відповідач, не здійснивши в належній процедурі ідентифікацію особи ухвалив рішення від 10.07.2024 про примусове його видворення з України, по суті стверджуючи в оскаржуваному рішенні про те, що таку ідентифікацію особи уже проведено не надаючи жодних належних та достовірних документальних підтверджень наведеній обставині.

Також на думку представників, на позивача мають розповсюджуватись положення 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки позивач прибув на територію України в 2014 році, тобто з часу проведення Антитерористичної операції на сході України та, станом на сьогодні, в умовах збройної агресії рф проти України, позивач має активну публічну антиросійську позицію щодо такої агресії проти України. Вказана позиція позивача підтверджується тим, що він є бійцем підрозділу спеціального призначення «Крим» в складі ГУР МО з 2022 року та здійснює захист держави Україна у війні проти рф. Позивач є добровольцем загону добровольчого формування територіальної оборони № НОМЕР_1 в/ч НОМЕР_2 при Президентові України «Мусульманського корпусу «Кавказ». Відповідно до витягу з наказу № 127 від 28.06.2023 року з метою вшанування безпосередньої участі у бойових діях на півдні та сході України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, за допомогу та сприяння Збройним Силам України, Силам Територіальної оборони та добровольчих формувань та з нагоди відзначення 27-ї річниці Конституції України позивач нагороджений відзнакою Залізний хрест «За хоробрість», нагороджений відзнакою «За оборону Києва та Київської області». Військовою частиною НОМЕР_3 попередньо вивчено та відібрано кандидата для проходження військової служби за контрактом ОСОБА_1 , який планується на посаду розвідника - санітара 2 групи спеціального призначення 2 роти спеціального призначення військової частини НОМЕР_3 . Відповідно до характеристики, виданої позивачу, останній з 2014 року приймає безпосередню участь у захисті суверенітету та територіальної цілісності України від збройної агресії рф. Є дуже мотивованим бійцем, який вірить в перемогу, є цілеспрямованою, виваженою та послідовною людиною, яка дотримується у повсякденному житті високих моральних цінностей, стандартів та принципів. Також, позивач має на території України цивільну дружину від якої мають спільну доньку.

Окрім того, відносно позивача порушено кримінальне провадження за ч. 1 ст. 263 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань. У вказаному кримінальному провадженні позивачу повідомлено про підозру та остаточного рішення, станом на сьогодні, ще не прийнято.

Представник відповідача Мельник М.М. в судовому засіданні висловив свою позицію щодо підстав для відмови у задоволенні позову, пояснив, 10 липня 2024 року працівниками ДСР НП України виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , який перебуває на території України з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Зі слів позивача він прибув в Україну у 2014 році, документований посвідкою на тимчасове проживання в України № НОМЕР_4 строком дії до 04.04.2020. Після закінчення дозволеного строку перебування іноземець територію України не залишив, свідомо порушуючи міграційне законодавство України. З питань визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до компетентних органів ОСОБА_1 не звертався, будь - яких інших дій для легалізації факту свого перебування на території України не вживав. Окрім того, у іноземця відсутні документи на підставі яких можливо ідентифікувати його особу, та які надавали б право перетину державного кордону для виїзду з України.

Таким чином, суд вислухавши пояснення учасників адміністративного процесу, наведені ними підстави та заперечення щодо звалених вимог, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України та Законом України «Про імміграцію», який визначає порядок набуття іноземцем право на імміграцію в Україну.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" ( далі по тексту - Закон № 3773-VI)

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно частини 3 статті 3 вказаного Закону зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 23 Закону № 3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Як з`ясовано судом та підтверджується долученим до справи доказами, 10 липня 2024 року головним спеціалістом сектору правового забезпечення та міграційного контролю управління організації запобігання нелегальній міграції Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Дмитром Хоржевським прийнято рішення про примусове видворення з України громадянина російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Виходячи зі змісту оспорюваного рішення встановлено, 10 липня 2024 року працівниками ДСР НП України виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , який перебуває на території України з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Зі слів іноземця він прибув в Україну у 2014 році, документований посвідкою на тимчасове проживання в України № НОМЕР_4 строком дії до 04.04.2020. Після закінчення дозволеного строку перебування іноземець територію України не залишив, свідомо порушуючи міграційне законодавство України.

В силу положень ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 90 КАС України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з положень статті 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина п`ята статті 26 Закону № 3773-VI).

Частиною четвертою статті 26 Закону № 3773-VI передбачено, що рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

За змістом частини першої статті 30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Статтею 31 Закону № 3773-VI визначено вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Відповідно до частини першої статті 288 КАС України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція).

За приписами пунктів 1, 2 Розділу ІІІ Інструкції у разі виявлення підстав, передбачених частиною 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», органи ДМС, органи охорони державного кордону та органи СБУ залежно від обставин виявлення/затримання іноземця невідкладно готують позовну заяву до адміністративного суду.

За наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, або за наявності ризику його втечі, а так само у разі відсутності в іноземця, що вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, органи ДМС, орган охорони державного кордону або орган СБУ подають до адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням ПТПІ позовну заяву відповідно до частини першої статті 289 КАСУ.

З аналізу норм статей 26 та 30 Закону № 3773-VI слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Тому підстави, які дають відповідним органам міграційної служби право на пред`явлення позовних вимог щодо примусового видворення виникають після невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення з України.

При цьому компетентним органом в розумінні статті 26 Закону № 3773-VI є орган Державної міграційної служби України, орган Служби безпеки України, або орган охорони державного кордону.

Тобто, застосовуючи приписи частини першої статті 30 Закону № 3773-VI, варто зважати, що примусове видворення з України іноземця на підставі прийнятої постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/12159/18, від 28 лютого 2019 року у справі № 754/2198/17, від 09 серпня 2019 року у справі № 359/5823/16-а.

Таким чином, оцінюючи підстави прийняття 10 липня 2024 року головним спеціалістом сектору правового забезпечення та міграційного контролю управління організації запобігання нелегальній міграції Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Дмитром Хоржевським рішення про примусове видворення з України громадянина російської Федерації ОСОБА_1 , суд приходить до висновку, що суб`єктом владних повноважень у вказаному рішенні не наведено обставин та мотивів з яких останній виходив приймаючи рішення про примусове видворення з України іноземного громадянина, оскаржуване рішення органу міграційної служби прийняте без дотримання вимог статей 26 та 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Разом з тим принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункт 74).

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано суду жодного доказу на спростування доводів позивача, тоді як дане спростування, відповідно до статті 77 КАС України, покладено на відповідача. У зв`язку з чим суд приймає до уваги доводи позивача і виходить з того, що відповідач не вмотивував своє рішення про примусове видворення з України громадянина іноземної держави.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що адміністративний позов громадянина російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 19 Конституції України, статями 1, 3, 4, 9, 15, 23, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», статями 2, 5, 6-11, 13-15, 72-79, 90, 139, 241-246, 268-271, 288 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Адміністративний позов громадянина російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення головного спеціаліста сектору правового забезпечення та міграційного контролю управління організації запобігання нелегальній міграції Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Дмитра Хоржевського від 10 липня 2024 року про примусове видворення з України громадянина російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

С у д д я: