Справа № 580/1882/24
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2024-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1882/24 Суддя (судді) першої інстанції: Олексій РІДЗЕЛЬ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Чаку Є.В.

суддів: Мєзєнцев Є.І.

Коротких А.Ю.

за участю секретаря Дудин А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уманського Комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго" про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Уманського комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго" (далі - відповідач), в якому просила:

-визнати протиправними дії відповідача щодо нерозгляду по суті інформаційного запиту ОСОБА_1 від 19.02.2024, що міститься у листі від 21.02.2024;

-визнати протиправними дії відповідача щодо надання неточної, неповної та недостовірної інформації на запит ОСОБА_1 від 19.02.2024, що міститься у листі від 21.02.2024;

-зобов`язати відповідача розглянути по суті інформаційний запит ОСОБА_1 від 19.02.2024;

- зобов`язати відповідача надати точну, повну та достовірну інформацію на інформаційний запит ОСОБА_1 від 19.02.2024;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5000 (п`ять тисяч гривень).

Черкаський окружний адміністративний суд рішенням від 28 березня 2024 року відмовив у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати спірне рішення суду першої інстанції. В обґрунтування скарги позивачка зазначила, що на жодний акт Держпродспоживслужби від 12.01.2022 та на висновки в адміністративній справі №580/3643/22 вона у позові не посилалася, про що зазначено судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні. Позивачка зазначила, що суд першої інстанції повністю спотворив обставини позову, її доводи та посилання на докази. На переконання позивачки суд першої інстанції припустився грубого порушення норм статті 242 КАС України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 30 квітня 2024 року для розгляду цієї справи було визначено колегію суддів у складі головуючого судді (судді-доповідача) Аліменка В.О., суддів: Бєлової Л.В., Кучми А.Ю. та передано цю справу для розгляду зазначеній колегії.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2024 року заяву про самовідвід судді Аліменка В.О. - задоволено. Відведено суддю Аліменка В.О. від розгляду справи №580/1882/24. Передано справу №580/1882/24 для повторного розподілу в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 липня 2024 року, визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Чаку Є.В., судді - Костюк Л.О., Мєзєнцев Є.І.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2024 року клопотання ОСОБА_1 про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні із викликом сторін задоволено. Прийнято справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уманського Комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго" про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди до свого провадження та призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на "11" вересня 2024 р. о 11:10 годин.

Вказану ухвалу суду було отримано позивачкою 02 серпня 2024 року.

27 серпня 2024 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

У зв`язку з перебування судді-доповідача у щорічній відпустці, вказану заяву було отримано суддею Шостого апеляційного адміністративного суду Чаку Є.В. 03 вересня 2024 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції по справі №580/1882/24 відмовлено, з підстав відсутності в Уманському міськрайонному суді Черкаської області на призначену дату судового засідання (11.09.2024 об 11:10) вільних залів для проведення відеоконференцзв`язку.

Вказану ухвалу отримано ОСОБА_1 09 вересня 2024 року.

10 вересня 2024 року позивачкою було подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 була заздалегідь повідомлена про дату судового засідання та мала достатньо часу після отримання ухвали про відмову у задоволенні клопотання про проведення відеоконференції для вирішення питання щодо прибуття у судове засідання особисто, а також враховуючи те, що участь у судовому засіданні учасників справи не визнано обов`язковою, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Справу розглянуто без фіксації судового процесу у порядку ст.229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.

19.02.2024 ОСОБА_1 звернулася до Уманського комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго" з інформаційним запитом, в якому просила: надати точну, повну та достовірну інформацію щодо підстав відключення від централізованого теплопостачання квартири АДРЕСА_1 , надати повний перелік дозвільних документів та їх копії. Відповідь просила надати протягом 5 днів на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 та надіслати на поштову адресу АДРЕСА_2 .

Листом від 21.02.2024 №205 відповідач повідомив позивачку, що оскільки запит стосується відключення від централізованого теплопостачання квартири АДРЕСА_1 , що відбулось у 2011 році, більш детальна інформація щодо відключення приміщення від мереж теплопостачання на підприємстві відсутня у зв`язку із закінченням строку зберігання інформації. Крім того відповідач у листі зазначив, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо не надання запитуваної інформації у повному обсязі, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачем не надано доказів наявності у неї права власності або іншого речового права на квартиру АДРЕСА_1 , а тому інформація щодо підстав та перелік документів щодо відключення вказаної квартири від централізованого теплопостачання належить до конфіденційної інформації (особистого життя) про іншу особу (інших осіб) власника (власників) вказаного нерухомого майна.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач листом від 21.02.2024 №205 правомірно відмовив у наданні позивачу запитуваної інформації з посиланням на те, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

В частині відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції вказав, що позивачка не надала жодних доказів щодо характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) яких вона зазнала, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у її життєвих і професійних стосунках, моральних переживаннях, стану здоров`я.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 32 Конституції України встановлено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно ст. 5 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес визначений Законом України "Про доступ до публічної інформації" (в подальшому Закон № 2939-VI).

Згідно ст. 1 Закону № 2657-XII, публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі; захист інформації - сукупність правових, адміністративних, організаційних, технічних та інших заходів, що забезпечують збереження, цілісність інформації та належний порядок доступу до неї; інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, інший суб`єкт, що здійснює владні управлінські функції відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації (ст. 12 Закону № 2939-VI).

Відповідно ст. 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту (ч. 2 ст. 20 Закону № 2939-VI).

Відповідно до ч.1 статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Згідно із ч. 2 ст. 6 Закону № 2657-XII, право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до ст. 20 Закону № 2657-XII за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Частиною 1 статті 21 Закону № 2657-XII встановлено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Згідно із ч. 2 ст. 21 Закону № 2657-XII, конфіденційною є інформація про фізичну особу, інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, а також інформація, визнана такою на підставі закону. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, якщо інше не встановлено законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом.

Частинами 1, 2 статті 6 Закону № 2939-VI встановлено, що інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація. Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України від 20.01.2012 у справі N 1-9/2012 зазначено, що в аспекті конституційного подання положення частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України слід розуміти так: інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною; збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону України "Про захист персональних даних" від 01.06.2010 р. № 2297-VI, об`єктами захисту є персональні дані. Персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Згідно із ст. 11 Закону 2657-XII, інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику, під час здійснення повноважень щодо верифікації та моніторингу державних виплат не потребує згоди фізичних осіб на отримання та обробку персональних даних.

Колегія суддів зазначає, що системний аналіз положень ч.1 статті 7 Закону № 2939-VI, ч.2 статті 21 Закону №2657-XII та ст.32 Конституції України дає підстави для висновку, що конфіденційна інформація може поширюватись у таких випадках: особа самостійно встановила випадки (порядок, умови), коли ця інформація може поширюватись (наприклад, у договорі про використання прав на комерційну таємницю); коли особа у відповідь на прохання/пропозицію дає згоду на використання своїх конфіденційних даних. При цьому використання таких даних третьою особою здійснюється відповідно до умов наданої особою згоди; коли закон дозволяє певним суб`єктам отримувати та використовувати конфіденційну інформацію без згоди особи. У таких випадках суб`єкт діє на виконання установлених повноважень та для досягнення визначеної мети (наприклад, отримання конфіденційної інформації в ході оперативно-розшукової діяльності або в ході проведення досудового слідства) і поширення конфіденційної інформації обмежується положеннями закону; коли розголошення конфіденційної інформації відповідає суспільному інтересу і право громадськості знати цю інформацію переважає шкоду, яку може бути завдано особі поширенням її конфіденційної інформації.

Згідно з позицією Конституційного Суду України, відображеною у рішенні від 20.01.2012 №2-рп/2012, інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Судом встановлено, що позивачка звернулась до Уманського комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго" з інформаційним запитом, в якому просила: надати точну, повну та достовірну інформацію щодо підстав відключення від централізованого теплопостачання квартири АДРЕСА_1 , надати повний перелік дозвільних документів та їх копії.

Листом відповідач повідомив, що оскільки запит стосується відключення від централізованого теплопостачання квартири АДРЕСА_1 , що відбулось у 2011 році, більш детальна інформація щодо відключення приміщення від мереж теплопостачання на підприємстві відсутня у зв`язку із закінченням строку зберігання інформації.

Колегія суддів зазначає, що станом на 2011 рік процедура відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води (далі - ЦО і ГВП) житлового будинку при відмові споживачів від послуг ЦО і ГВП регулювалась Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання затверджений наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005 №4 (далі - Порядок №4).

У вказаному Порядку передбачено, що для вирішення питання відключення житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення його власник (власники) повинен (повинні) звернутися до Комісії з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП.

Комісія, після вивчення наданих власником (власниками) документів, у місячний строк приймає рішення щодо відключення від мереж ЦО і ГВП, улаштування індивідуальної (автономної) системи теплопостачання та збір вихідних даних і технічних умов для виготовлення проектної документації.

Рішення Комісії оформляється протоколом, витяг з якого у десятиденний строк надається заявникові.

При позитивному рішенні Комісії заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж ЦО і ГВП.

Відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи.

Аналіз наведених вище положень свідчить про те, що відключення приміщення від централізованого опалення здійснюється на підставі заяви власника та рішення комісії за наслідками розгляду такої заяви, отже інформація щодо підстав вчинення таких дій стосується особистого побутового життя особи, що відноситься до конфіденційної інформації.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачкою не було надано до суду доказів наявності у неї права власності або іншого речового права на квартиру АДРЕСА_1 , а отже інформація щодо підстав та перелік документів щодо відключення вказаної квартири від централізованого теплопостачання належить до конфіденційної інформації (особистого життя) про іншу особу (інших осіб) власника (власників) вказаного нерухомого майна.

Вказані обставини свідчать про те, що відповідач, відмовляючи позивачу у наданні запитуваної інформації, з підстав не допущення збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, діяв правомірно та в межах наданих законодавством повноважень, отже позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно зазначив про відсутність підстав для задоволення останньої, оскільки позивачка ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не надала жодних доказів щодо характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) яких вона зазнала, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у її життєвих і професійних стосунках, моральних переживаннях, стану здоров`я.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року- без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 316, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Є.І. Мєзєнцев

А.Ю. Коротких