Справа № 300/3511/24
Суддя: Григорук О.Б.
Дата ухвалення: 2024-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" вересня 2024 р. справа № 300/3511/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Григорука О.Б., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування термінового заборонного припису № 409795 від 22.04.2024
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 409795 від 22.04.2024, що винесений старшим поліцейським СРПП Калуського РВП ОСОБА_2 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.04.2024 поліцейським Сектором реагування патрульної поліції Калуського РВП Бабій В.М. винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 409795 від 22.04.2024, згідно якого ОСОБА_1 заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_3 у період з 20год.00хв. 22.04.2024, який діє до 20год00хв. 25.04.2024. Підставою для винесення термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 409795 від 22.04.2024 слугувала заява чоловіка позивача ОСОБА_4 про вчинення домашнього насильства по відношенню до дочки ОСОБА_3 у формі ляпаса по обличчю. Позивач заперечила вчинення будь-яких проявів насильства стосовно дочки ОСОБА_3 , а терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 409795 від 22.04.2024 не містить жодних об`єктивних даних перевірки інформації щодо наявності підстав для винесення термінового заборонного припису. Зазначила, що відсутні будь-які дані існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи ОСОБА_3 , що є обов`язковою передумовою для вжиття такого заходу, як складення термінового заборонного припису. За вказаних обставин, позивач вважає, що терміновий заборонний припис серії АА № 409795 від 22.04.2024 є протиправним та підлягає скасуванню.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків (а.с. 13-14).
У встановлений судом строк позивачем усунуто недоліки позовної заяви.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження у адміністративній справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с. 19-20).
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому представник відповідача заперечив щодо задоволення позову. Представник відповідача вказав, що 22.04.2024 о 19:00 год. надійшло повідомлення зі служби «102» від ОСОБА_5 , про те, що за адресою: с. Копанки Калуської ТГ, при виїзді з м. Калуша біля каплички, свекор ОСОБА_6 б`є невістку, племінницю заявниці - ОСОБА_1 . Дане звернення було зареєстровано в Інформаційно-комунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» - журналі Єдиного обліку за №3644 від 22.04.2024. Сектором реагування патрульної поліції Калуського РВП (далі - СРПП) після прибуття на місце виклику було встановлено та вжито ряд дій, а саме: від ОСОБА_4 , отримано письмову заяву, в якій просив притягнути до відповідальності дружину ОСОБА_1 , яка близько 15:30 год. 22.04.2023 вчинила домашнє насильство відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: вдарила ляпасом по обличчю. По даному факту було опитано та отримано пояснення ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Враховуючи обставини події складено оцінку ризиків. Також в ході перевірки працівниками СРПП чітко отримано відповідь від ОСОБА_1 , що вона дала ляпаса своїй малолітній доньці. Представник відповідача надав суду відеозапис, здійснений на портативний відео реєстратор. Таким чином, на ОСОБА_1 за вчинення домашнього насильства фізичного характеру було складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні порушення (далі КупАП), серії ВАД 580850 від 22.04.2024, проведено профілактичну бесіду, роз`яснено норми чинного законодавства щодо недопущення протиправних дій в майбутньому, попереджено про відповідальність, яка настає за вчинення домашнього насильства психологічного, фізичного або будь-якого іншого характеру. Після чого, на ОСОБА_1 винесено терміновий заборонний припис серії АА №409795 терміном на 3 доби з 20:00 год. 22.04.2024 по 20:00 25.04.2024 у зв`язку зі скоєнням нею домашнього насильства - із забороною в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. Також вказав, що притягнення до адміністративної відповідальності особи судом чи закриття провадження про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-3 КУпАП не можуть вплинути на оцінку судом законності винесення заборонного припису, оскільки притягнення до адміністративної відповідальності та винесення термінового заборонного припису має різну правову природу та є різними заходами впливу па запобігання домашньому насильству. Таким чином, поліцейський ОСОБА_2 при винесенні термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА №409795 від 22.04.2024 з`ясував всі обставини, оцінив можливі ризики відповідно до встановленої процедури та форми, діяв на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені законодавством. Представник відповідача просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі.
Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.
22.04.2024 о 19:00 год. надійшло повідомлення зі служби «102» від ОСОБА_5 , про те, що за адресою: с. Копанки Калуської ТГ, при виїзді з м. Калуша біля каплички, свекор ОСОБА_6 б`є невістку, племінницю заявниці - ОСОБА_1 . Поліцейський СРПП Калуського РВП ОСОБА_2 під час проведення перевірки отримав заяву від ОСОБА_4 про вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 .
Поліцейським СРПП Калуського РВП сержантом ОСОБА_2 отримано пояснення від ОСОБА_4 , який повідомив наступне:
«Хочу вказати, що на даний час проживаю за вказаною адресою спільно зі своєю дружиною гр. ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та нашою спільною малолітньою донькою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1
22.04.2024 близько 15:30 год за місцем проживання дружина знаходилась із донькою на дивані, та донька гралась, та в один момент дружина взлилась та вдарила дитину ляпасом по обличчю. Я запитав її для чого бити маленьку дитину, внаслідок чого в нас виник конфлікт. Дружина повідомила що вдарила не сильно, щоб заспокоїти доньку, проте донька від удару сильно розплакалась» (а.с.35).
Поліцейським СРПП Калуського РВП ОСОБА_7 отримано пояснення від ОСОБА_1 , яка повідомила наступне:
«За вищевказаною адресою я проживаю спільно з чоловіком ОСОБА_4 та неповнолітньою донькою ОСОБА_3 .
Сьогодні 22.04.2024 я близько 18:40 год вийшла зі своєю неповнолітньою дочкою до центральної дороги біля пам`ятника Героїв Небесної Сотні. Я зателефонувала до своєї тітки ОСОБА_5 та попросила щоб вона приїхала до мене в село Копанки.
Поки я стояла біля каплички до мене підійшла свекруха ОСОБА_8 , хотіла забрати в мене мою дитину. Розказувала, що її син, мій чоловік, мене утримує фінансово та їм зобов`язана. Я зателефонувала ще раз до тітки та уточнила, де вона. Вона відповіла, щоб ішла їй назустріч, що я і зробила.
Хочу зазначити, що у мене з моїм чоловіком по місцю проживанню виник словесний конфлікт через те, що моя неповнолітня дочка ОСОБА_9 вдарила мене по обличчю, на що я вдарила у відповідь свою неповнолітню дочку, якою рукою я не пам`ятаю.
Ідучи по дорозі зупиняється чоловік із своїм батьком, які рухались на великому автомобілі. Мій чоловік вийшов із автомобіля та сказав, щоб я із дитиною сідала в авто, та поверталась додому, на що я відповіла що по мене їде тітка ОСОБА_10 . В той момент під`їжджає моя тітка, я присіла в її автомобіль спереду на пасажирське сидіння. Мій чоловік підходить за мною, відкриває двері, та вирвав з рук у мене нашу спільну дитину ОСОБА_9 , та пішов до автомобіля батька.
Тоді підходить мій свекр, батько мого чоловіка, та притиснув дверкою автомобіля, почався в нас фізичний конфлікт, в ході якого він мене вдарив декілька разів, та схопив за шию, після чого, побачивши кров на носі, відпустив. Дитину мою ОСОБА_9 забрала від мого чоловіка ОСОБА_5 та принесла до свого автомобіля.
Після цього ми викликали наряд поліції. Хочу додати, що батько мого чоловіка штовхнув мене в кювет (фосу), кинув два раза» (а.с. 36-37).
Поліцейським СРПП Калуського РВП сержантом ОСОБА_2 проведено оцінку ризиків вчинення домашнього насильства за відповідною формою, згідно якої визначено рівень небезпеки «низький» (а.с. 38-39). На ОСОБА_1 за вчинення домашнього насильства фізичного характеру було складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, серії ВАД 580850 від 22.04.2024.
Після чого, на ОСОБА_1 винесено терміновий заборонний припис серії АА №409795 від 22.04.2024 терміном на 3 доби з 20:00 год. 22.04.2024 по 20:00 25.04.2024 у зв`язку зі скоєнням нею домашнього насильства - із забороною в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. Заборонний припис стосовно кривдника серії АА №409795 від 22.04.2024 ОСОБА_1 підписувати відмовилась.(а.с.8,40).
Вважаючи протиправним терміновий заборонний припис серії АА №409795 від 22.04.2024, що винесений старшим поліцейським СРПП Калуського РВП ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулася з цим позовом до суду, в якому просить такий припис серії АА №409795 від 22.04.2024 скасувати.
При вирішенні даного спору суд виходить з наступного нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.
Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, визначає Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" №2229 від 07.12.2017 (далі - Закон №2229).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону №2229 домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Пунктом 14 частини першої статті 1 Закону №2229 визначено, що психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Згідно з пунктом 16 частини першої статті 1 Закону №2229 терміновий заборонний припис стосовно кривдника - спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення, домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства.
Частиною другою статті 3 Закону №2229 передбачено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя; особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти.
Основні засади запобігання та протидії домашньому насильству визначені статтею 4 Закону №2229.
Так, відповідно до частини першої вказаної статті діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, ґрунтується на таких засадах:
1) гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини;
2) належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;
3) врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих, дотримання принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;
4) визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства;
5) повага та неупереджене і небайдуже ставлення до постраждалих осіб з боку суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;
6) конфіденційність інформації про постраждалих осіб та осіб, які повідомили про вчинення домашнього насильства;
7) добровільність отримання допомоги постраждалими особами, крім дітей та недієздатних осіб;
8) врахування особливих потреб та інтересів постраждалих осіб, зокрема осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку;
9) ефективна взаємодія суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, з громадськими об`єднаннями, неурядовими організаціями, медіа та іншими заінтересованими особами.
При цьому, частиною 2 цієї статті визначено що у разі якщо постраждалою особою є дитина, будь-які дії, що вчиняються щодо неї, базуються на принципах, визначених Конвенцією ООН про права дитини, Конвенцією Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства, Європейською конвенцією про здійснення прав дітей та законодавчими актами України у сфері захисту прав дитини.
Повноваження уповноважених підрозділів органів Національної поліції України у сфері запобігання та протидії домашньому насильству визначені статтею 10 Закону №2229.
Згідно з частиною першою статті 10 Закону №2229 до повноважень уповноважених підрозділів органів Національної поліції України у сфері запобігання та протидії домашньому насильству належать:
1) виявлення фактів домашнього насильства та своєчасне реагування на них;
2) прийом і розгляд заяв та повідомлень про вчинення домашнього насильства, у тому числі розгляд повідомлень, що надійшли до кол-центру з питань запобігання та протидії домашньому насильству, насильству за ознакою статі та насильству стосовно дітей, вжиття заходів для його припинення та надання допомоги постраждалим особам з урахуванням результатів оцінки ризиків у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спільно з Національною поліцією України;
3) інформування постраждалих осіб про їхні права, заходи і соціальні послуги, якими вони можуть скористатися;
4) винесення термінових заборонних приписів стосовно кривдників;
5) взяття на профілактичний облік кривдників та проведення з ними профілактичної роботи в порядку, визначеному законодавством;
6) здійснення контролю за виконанням кривдниками спеціальних заходів протидії домашньому насильству протягом строку їх дії;
7) анулювання дозволів на право придбання, зберігання, носіння зброї та боєприпасів їх власникам у разі вчинення ними домашнього насильства, а також вилучення зброї та боєприпасів у порядку, визначеному законодавством;
8) взаємодія з іншими суб`єктами, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, відповідно до статті 15 цього Закону;
9) звітування центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, про результати здійснення повноважень у цій сфері у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.
Частиною другою статті 10 Закону № 2229 визначено, що уповноважені підрозділи органів Національної поліції України здійснюють повноваження у сфері запобігання та протидії домашньому насильству з урахуванням міжнародних стандартів реагування правоохоронних органів на випадки домашнього насильства та оцінки ризиків.
З огляду на вищевказані положення Закону № 2229 поліцейський Сектору реагування патрульної поліції Калуського РВП сержант ОСОБА_2 наділений владними управлінськими функціями щодо розгляду поданих згідно з Законом №2229 заяв та вжиття, за наслідком їх розгляду, відповідних заходів.
Відповідно до статті 24 Закону № 2229 терміновий заборонний припис стосовно кривдника є одним із спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.
Підстави та порядок винесення термінового заборонного припису стосовно кривдника регламентовано статтею 25 Закону № 2229:
1. Терміновий заборонний припис виноситься кривднику уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України у разі існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи з метою негайного припинення домашнього насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення.
2. Терміновий заборонний припис може містити такі заходи:
1) зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи;
2) заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи;
3) заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.
3. Під час вирішення питання про винесення термінового заборонного припису пріоритет надається безпеці постраждалої особи. Зазначена вимога поширюється також на місце спільного проживання (перебування) постраждалої особи та кривдника незалежно від їхніх майнових прав на відповідне житлове приміщення.
Працівники уповноваженого підрозділу органів Національної поліції України можуть у встановленому законом порядку застосовувати поліцейські заходи примусу для виселення з житлового приміщення кривдника, якщо терміновий заборонний припис передбачає зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи, а кривдник відмовляється добровільно його залишити.
4. Терміновий заборонний припис виноситься за заявою постраждалої особи, а також за власною ініціативою працівником уповноваженого підрозділу органів Національної поліції України за результатами оцінки ризиків.
5. Терміновий заборонний припис виноситься строком до 10 діб.
6. Терміновий заборонний припис вручається кривднику, а його копія - постраждалій особі або її представнику.
7. Дія термінового заборонного припису припиняється у разі застосування до кривдника судом адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту або обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні.
8. Кривдник, стосовно якого винесено терміновий заборонний припис, згідно з яким він повинен залишити місце спільного проживання (перебування) з постраждалою особою, зобов`язаний повідомити про місце свого тимчасового перебування уповноважений підрозділ органів Національної поліції України за місцем вчинення домашнього насильства.
9. Особа, стосовно якої винесено терміновий заборонний припис, може оскаржити його до суду в загальному порядку, передбаченому для оскарження рішень, дій або бездіяльності працівників уповноважених підрозділів органів Національної поліції України.
10. Терміновий заборонний припис не може містити заходів, передбачених пунктами 1 і 2 частини другої цієї статті, якщо кривдником є особа, яка на день винесення припису не досягла вісімнадцятирічного віку та має спільне місце проживання (перебування) з постраждалою особою.
11. Терміновий заборонний припис виноситься в порядку, затвердженому Міністерством внутрішніх справ України.
Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) терміновий заборонний припис стосовно кривдника (далі - припис) виноситься кривднику уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України (далі - уповноважений підрозділ поліції) у разі існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи з метою негайного припинення домашнього насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення.
Пунктом 2 розділу ІІ Порядку визначено, що припис виноситься за заявою постраждалої особи, а також за власною ініціативою працівника уповноваженого підрозділу поліції за результатами оцінки ризиків.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Порядку під час вирішення питання про винесення припису пріоритет надається безпеці постраждалої особи. Зазначена вимога поширюється також на місце спільного проживання (перебування) постраждалої особи та кривдника незалежно від їхніх майнових прав на відповідне житлове приміщення.
При винесенні припису працівник уповноваженого підрозділу поліції отримує пояснення від кривдника, постраждалої особи (її представника), свідка(ів) (у разі наявності) (пункт 5 розділу ІІ цього Порядку).
Правила заповнення припису визначені в пункті 10 розділу ІІ Порядку, згідно якого у рядку «у зв`язку із скоєнням ним (нею) домашнього насильства» - зазначається форма(и) домашнього насильства та стислий зміст правопорушення.
Як встановлено судом, поліцейським Сектором реагування патрульної поліції Калуського РВП Бабій В.М. у зв`язку зі скоєнням ОСОБА_1 домашнього насильства по відношенню до дочки ОСОБА_3 у формі ляпаса по обличчю, винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 409795 від 22.04.2024 , згідно якого ОСОБА_1 заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_3 у період з 20год.00хв. 22.04.2024 та діє до 20год00хв. 25.04.2024.
На підтвердження обґрунтованості таких дій представником відповідача долучено копії: протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення чи іншу подію від 22.04.2024 (а.с. 33-34); копії пояснень сторін домашнього насильства (а.с. 35-37); форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 22.04.2024 (а.с. 38-39); термінового заборонного припису серії АА № 409795 від 22.04.2024 (а.с. 40).
Так, процедуру проведення оцінки вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, з метою визначення ефективних заходів реагування, спрямованих на припинення такого насильства та попередження його повторного вчинення визначає Порядок проведення оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, затверджений спільним наказом Мінсоцполітики України та МВС України від 13.03.2019 №369/180 (надалі, також - Порядок №369/180), згідно пунктів 4, 5 розділу І якого оцінку ризиків проводить поліцейський уповноважений підрозділ органу Національної поліції України (далі - уповноважений підрозділ поліції) за фактом вчинення домашнього насильства.
Результати оцінки ризиків враховує поліцейський уповноваженого підрозділу поліції під час винесення термінового заборонного припису стосовно кривдника, вжиття інших заходів для припинення такого насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення та надання допомоги постраждалим особам у порядку, визначеному законодавством.
Відповідно до пунктів 2 і 3 розділу ІІ Порядку №369/180, за результатами заповнення форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства поліцейський уповноваженого підрозділу поліції визначає рівень небезпеки, який ураховується під час винесення термінового заборонного припису стосовно кривдника, вжиття інших заходів для припинення такого насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення, надання допомоги постраждалим особам.
Фактори небезпеки/ризику щодо вчинення домашнього насильства визначаються за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства, і представлені у формі оцінки ризиків вчинення домашнього насильства у вигляді питань, на які відповідає поліцейський уповноваженого підрозділу поліції за результатами спілкування з постраждалою особою, та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
Форма оцінки вчинення домашнього насильства складається із 27 питань, на які поліцейський має відповісти "так", "ні", "без відповіді" / "невідомо" (додаток 1 до Порядку №369/180).
Згідно з пунктом 6 Порядку №369/180, дві відповіді "Так" на запитання з № 1 - 6 та на будь-яку кількість запитань з №7 - 27 форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, а також якщо поліцейський уповноваженого підрозділу поліції вважає, що постраждала особа перебуває в ситуації, яка може спричинити її смерть або інші тяжкі наслідки, оцінюється як високий рівень небезпеки.
Відповідь "Так" на одне запитання з № 1 - 6 та на щонайменше сім і більше запитань з №7 - 27 або жодної відповіді на запитання з №1 - 6, але не менше чотирнадцяти позитивних відповідей на запитання з № 7 - 27 форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства оцінюється як середній рівень небезпеки.
Відповідь "Так" на одне запитання з № 1 - 6 та на не більше ніж шість запитань з №7 - 27 або не більше тринадцяти позитивних відповідей на запитання з №7 - 27 форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства оцінюється як низький рівень небезпеки.
Якщо на всі запитання отримано відповіді "Без відповіді / Невідомо", поліцейський уповноваженого підрозділу поліції на свій розсуд може оцінити ситуацію як таку, що має високий рівень небезпеки.
Пунктом 7 Порядку №369/180 визначено, що залежно від визначеного рівня небезпеки, яка загрожує постраждалій особі, поліцейський уповноваженого підрозділу поліції приймає рішення щодо необхідності винесення термінового заборонного припису стосовно кривдника та застосування заходів, передбачених частиною другою статті 25 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".
Якщо рівень небезпеки оцінюється як низький або середній, а інші чинники/обставини, що можуть вплинути на рівень небезпеки, відсутні, терміновий заборонний припис стосовно кривдника виноситься на розсуд поліцейського уповноваженого підрозділу поліції.
У разі високого рівня небезпеки поліцейський уповноваженого підрозділу поліції обов`язково виносить терміновий заборонний припис стосовно кривдника.
Як вбачається з Форми оцінки вчинення домашнього насильства від 22.04.2024, яка є в матеріалах справи, у спірному випадку поліцейський, який проводив оцінку ризиків, оцінив рівень небезпеки як низький.
Суд звертає увагу на те, що поліцейський уповноваженого підрозділу поліції, навіть за умови оцінки рівня небезпеки постраждалої особи на рівні низький або середній, враховуючи можливі ризики, має повноваження винести терміновий заборонний припис стосовно кривдника на свій розсуд, як це визначено пунктом 7 Порядку № 369/180.
Така позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 17.02.2022р. №380/952/20.
Це пов`язано з тим, що саме поліцейський, який перебуває на місці виникнення події, за результатом спілкування зі всіма учасниками конфлікту, може об`єктивно оцінювати ситуацію та, як наслідок, прийняти належне в цій ситуації рішення.
Суд повторює, що під час вирішення питання про винесення термінового заборонного припису пріоритет надається безпеці постраждалої особи. Більше того, у спірному випадку постраждалою особою була дитина дочка позивача ОСОБА_3 .
Як визначено частиною 2 статті 4 Закону №2229 якщо постраждалою особою є дитина, будь-які дії, що вчиняються щодо неї, базуються на принципах, визначених Конвенцією ООН про права дитини, Конвенцією Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства, Європейською конвенцією про здійснення прав дітей та законодавчими актами України у сфері захисту прав дитини.
При цьому, суд звертає увагу, що у питаннях, що зачіпають інтереси дитини пріоритет надається забезпеченню якнайкращого інтересу дитини, а права батьків мають відступати на другий план.
Відповідно до Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, зазначено, що Держави-учасниці цієї Конвенції уклали цю Конвенцію, нагадуючи, що Організація Об`єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, впевнені в тому, що сім`ї як основному осередку суспільства і природному середовищу для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов`язання в рамках суспільства та визнаючи, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння та беручи до уваги, що, як зазначено в Декларації прав дитини, "дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження".
Статтею 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Крім того, у частині другій статті 24 Хартії основних прав Європейського Союзу (ЄС) від 7 грудня 2000 року зазначено, що при здійсненні будь-яких дій по відношенню до дітей, як з боку органів державної влади, так і з боку приватних установ, вищі інтереси дитини повинні розглядатися як пріоритетні.
У Керівних принципах Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, прийнятих Комітетом міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, закріплено, що держави-члени повинні гарантувати ефективне здійснення прав дітей, щоб їх найкращі інтереси мали першочергову увагу у всьому, що стосується або зачіпає їх інтереси.
Найкращі інтереси всіх дітей, які беруть участь в тій же процедурі або справі, мають бути окремо оцінені та збалансовані з метою узгодження можливого конфлікту інтересів дітей. У той час як судові органи мають кінцеву компетентність і відповідальність за прийняття остаточного рішення, держави-члени повинні, при необхідності, направити спільні зусилля на створення міждисциплінарних підходів з метою оцінки найкращих інтересів дітей під час процедури, пов`язаної з ними.
Згідно з частиною 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 52 Конституції України визначає, що діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.
Будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом.
Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 №2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Тобто діти є особливою категорією громадян, інтереси яких перебувають під найбільшим захистом, а самі діти потребують особливого піклування з боку дорослих, особливо зі сторони своїх батьків, в тому числі і при виборі методів виховання.
У спірному випадку, поліцейським СРП Калуського РВП Русаковським І.І. отримано пояснення від ОСОБА_1 , у яких зазначено, що вона дійсно вдарила у відповідь свою неповнолітню дочку ОСОБА_3 , якою рукою не пам`ятає. Тобто між позивачем та її дочкою виник конфлікт. Продовження конфлікту між матір`ю та дитиною, особливо якщо дитина перебувала в стані істерики, явно не сприяв би зростанню емоційної впевненості дочки, безпеці її психічного здоров`я, зміцненню почуття її власної гідності.
Терміновий заборонний припис не є заходом покарання особи, а є тимчасовим заходом, що виконує захисну та запобіжну функцію і спрямований на негайне припинення кривдником дій щодо постраждалої особи та недопущення продовження чи повторення таких дій.
У спірному випадку, встановивши рівень небезпеки постраждалої особи як низький відповідач на власний розсуд вирішив скласти терміновий припис, таким чином реалізувавши свої дискреційні повноваження.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
З урахуванням тих обставин, що спірний випадок стосувався інтересів дитини, а подальше продовження конфлікту між матір`ю та дочкою могло завдати шкоди психічному здоров`ю та безпеці останньої, суд дійшов висновку, що поліцейський ОСОБА_2 діяв обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо та пропорційно, а відтак правомірно застосував надане йому дискреційне повноваження, склавши терміновий заборонний припис серії АА № 409795 від 22.04.2024.
Суд звертає увагу на те, що з огляду на положення Закону №2229-VIII, Порядку №654 та Порядку №369/180, терміновий заборонний припис є найлегшим спеціальним заходом щодо протидії домашньому насильству, в порівнянні з обмежувальним приписом стосовно кривдника, взяттям на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи, направленням кривдника на проходження програми для кривдників.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Саме в частині другій вказаної Статті закріплено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці Європейського суду з прав людини. Суб`єкти владних повноважень повинні враховувати ці критерії - принципи, оскільки вони ґрунтуються на положеннях Європейської конвенції з прав людини, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, і в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Судом не встановлено порушення вказаною посадовою особою відповідача інших критеріїв правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, викладених в частині другій статті 2 КАС України.
Суд також звертає увагу на те, що згідно із частиною першою статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. Адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
Встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові.
Окрім цього, суд вказує, що в абзаці четвертому пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що "…за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію".
У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 року №9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи правового акту індивідуальної дії правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії) стосуються окремих осіб, розраховані на персональне (індивідуальне) застосування і після реалізації вичерпують свою дію.
Судом встановлено, що спірний терміновий заборонний припис винесений строком на 3 доби у період з 20год.00хв. 22.04.2024 та діє до 20год00хв. 25.04.2024.
З позовом щодо скасування такого припису позивач звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду 02.05.2024. Також позивач не подавав заяв про забезпечення позову в період дії спірного припису ще до пред`явлення до суду позову у спосіб зупинення дії заборонного припису серії АА № 409795 від 22.04.2024.
В розумінні КАС України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, на час звернення позивача до суду з цим позовом заборонний припис як акт індивідуальної дії, реалізовано його застосуванням і спливом часу, на який він виносився, тобто він вичерпав свою дію і не несе будь-яких правових наслідків, які б порушували права, свободи чи інтереси позивача, у зв`язку з чим, не потребує додаткового скасування у судовому порядку, оскільки навіть ймовірне наступне його скасування не може призвести до відновлення попереднього стану. Як наслідок, за обставин цієї справи, обраний позивачем спосіб захисту не можна вважати ефективним.
Таким чином, враховуючи правову природу термінового заборонного припису, який є тимчасовим заходом, що виконує захисну та запобіжну функцію та покликаний першочергово зупинити протиправні дії кривдника та забезпечити безпеку постраждалих осіб, пріоритетність якої, особливо якщо це стосується безпеки дітей, є основним у вирішенні питання доцільності такого заходу, беручи до уваги наявність дискреційних повноважень у поліцейських на винесення відповідного припису, навіть за умови низького рівня оцінки небезпеки постраждалої особи, суд вважає правомірними дії поліцейського ОСОБА_2 , який після встановлення рівня небезпеки постраждалої особи, склав терміновий припис серії АА № 409795 від 22.04.2024.
За викладених вище мотивів, заявлений позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.
У зв`язку із відмовою в задоволенні позову та відсутністю доказів, що підтверджували б понесення учасниками справи будь-яких витрат, пов`язаних з розглядом справи, судові витрати розподілу не підлягають.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Григорук О.Б.