Справа № 420/7700/24
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2024-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/7700/24

Перша інстанція: суддя Тарасишина О.М.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Центральної Військово-лікарської комісії Збройних Сил України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центральної Військово-лікарської комісії Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання повторно розглянути скаргу щодо встановлення причинного зв`язку захворювання, отриманого під час захисту Батьківщини,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Центральної Військово-лікарської комісії Збройних Сил України, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України, яка виразилася у відмові ОСОБА_1 здійснити перегляд причинного зв`язку отримання захворювання під час захисту Батьківщини, викладеної в листі Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 07.11.2023 вих. №598/13038;

- зобов`язати Центральну військово-лікарську комісію Міністерства оборони України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 щодо встановлення причинного зв`язку захворювання, отриманого останнім під час захисту Батьківщини.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що позивач 12.06.2023 пройшов медичний огляді ВЛК в/ч НОМЕР_1 з метою визначення ступеню придатності до військової служби. За результатами проходження ВЛК ОСОБА_1 видано свідоцтво про хворобу №834, затверджене Постановою 18 Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 14.06.2023, однак позивач не погоджуючись із формулюванням причинного зв`язку свого захворювання, встановленого ВЛК, вважає, що постанова 18 Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України підлягає зміні, в частині причинного зв`язку, а тому позивач звернувся до відповідача з відповідною скаргою.

Однак, листом від 07.11.2023 року (вих. №598/13038), відповідач повідомив позивача про те, що підстави для зміни причинного зв`язку захворювання відсутні, а постанову про причинний зв`язок прийнято правильно.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2024 року, ухваленим в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження, задоволена позовна заява ОСОБА_1 :

- визнана протиправною бездіяльність Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України, яка виразилася у відмові ОСОБА_1 здійснити перегляд причинного зв`язку отримання захворювання під час захисту Батьківщини, викладеної в листі Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 07.11.2023 року вих. №598/13038;

- зобов`язано Центральну військово-лікарську комісію Міністерства оборони України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 щодо встановлення причинного зв`язку захворювання, отриманого останнім під час захисту Батьківщини.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Центральна Військово-лікарська комісія Збройних Сил України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про неврахування судом першої інстанції того факту, що положенням №402 не передбачено обов`язку Центральної військово-лікарської комісії переглядати постанови підпорядкованих військово-лікарських комісій на підставі необґрунтованих звернень (заяв, скарг), які не містять обґрунтованих, належних доказів про порушення військово-лікарської експертизи.

Апелянт вказує, що оскільки Центральна військово-лікарська комісія Збройних сил України розглянула заяву позивача та додані до неї медичні та інші документи, встановила відсутність підстав для її задоволення, апелянтом правильно було надано письмову відповідь ОСОБА_1 за підписом керівника.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 12.06.2023 пройшов медичний огляд ВЛК в/ч НОМЕР_1 з метою визначення ступеню придатності до військової служби. За результатами проходження ВЛК ОСОБА_1 видано свідоцтво про хворобу №834 (а.с. 12-14), затверджене Постановою 18 Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 14.06.2023.

Однак позивач, не погоджуючись із формулюванням причинного зв`язку свого захворювання, встановленого ВЛК, вважаючи, що постанова 18 Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України підлягає зміні, в частині причинного зв`язку, звернувся до апелянта з відповідною скаргою (а.с. 20-24).

Листом від 07.11.2023 року (вих. №598/13038), відповідач повідомив позивача про те, що підстави для зміни причинного зв`язку захворювання відсутні, а постанову про причинний зв`язок прийнято вірно (а.с. 26).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що ЦВЛК при розгляді заяви/скарги на рішення ВЛК свій висновок повинна оформлювати не листом, а вмотивованою постановою з викладенням всіх обставин та аргументів.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також засади проходження в Україні військової служби. передбачені Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Частиною 3 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно з абз. 1 ч. 10 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, зокрема, проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії районного (міського) військового комісаріату.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ).

За змістом ч. 2 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ визначено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Відповідно до ч. 12 ст. 12 Закону № 2232-ХІІ військовозобов`язані, які, зокрема, призначені для комплектування посад за відповідними військово-обліковими спеціальностями під час проведення мобілізації проходять обов`язковий медичний огляд. Порядок проходження медичного огляду затверджується Міністерством оборони України та центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями.

Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402 затверджене Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі - Положення № 402), норми якого суд застосовує в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до п. 1.1 глави 1 Положення № 402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

За правилами п. 1.2 та п. 1.3 глави 1 Положення № 402 військово-лікарська експертиза це: медичний огляд, зокрема, військовозобов`язаних, офіцерів запасу, які призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, резервістів (кандидатів у резервісти); визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ, роботи за фахом; установлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів.

Основними завданнями військово-лікарської експертизи є, зокрема: добір громадян України, придатних за станом здоров`я до військової служби, для укомплектування Збройних Сил України; аналіз результатів медичного огляду та розробка заходів щодо комплектування Збройних Сил України особовим складом, придатним до військової служби за станом здоров`я; контроль за організацією, проведенням і результатами лікувально-діагностичної роботи у військових, цивільних лікувальних закладах та медичних підрозділах військових частин, що стосується військово-лікарської експертизи; визначення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) у військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на збори, у осіб, звільнених із військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, поранень, які заподіяли військовослужбовцям смерть; визначення ступеня придатності військовослужбовців до військової служби у зв`язку з їх звільненням.

Пунктом 2.1 глави 2 Положення № 402 передбачено, що для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).

Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.

Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.

Відповідно до п. 2.2 глави 2 Положення № 402 штатні ВЛК є військово-медичними установами. Вони мають гербову печатку, кутовий штамп та утримуються за окремим штатом.

До штатних ВЛК належать: Центральна військово-лікарська комісія (далі - ЦВЛК); ВЛК регіону; ВЛК евакуаційного пункту; ВЛК пересувної госпітальної бази.

За правилами п. 2.3.4 глави 2 Положення № 402 ЦВЛК має право, зокрема: оглядати військовослужбовців та інших осіб, зазначених у пункті 1.2 розділу I цього Положення; перевіряти роботу підпорядкованих ВЛК з питань військово-лікарської експертизи; витребовувати документи в частині, що характеризують обставини отримання захворювання, поранення, травми, каліцтва, необхідні для прийняття постанови про їх причинний зв`язок, а саме: виписки (витяги) з матеріалів службового (спеціального) розслідування, матеріалів дізнання, досудового розслідування, а також витяги з наказів, актів; особові та пенсійні справи, медичні документи (у разі витребовування оригіналів зазначених документів вони повертаються за належністю після складання протоколу); архівні довідки, характеристики та інші документи, необхідні для прийняття постанови (у разі надання копій зазначених вище документів копії підшиваються до складеного протоколу та передаються до архіву зі строком зберігання 50 років); розглядати, переглядати, скасовувати, затверджувати, не затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК (лікарсько-льотної комісії (далі - ЛЛК)) Збройних Сил України.

Згідно із п. 22.5 глави 22 Положення № 402 свідоцтво про хворобу у воєнний час складається, зокрема, на всіх військовослужбовців, визнаних непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку.

Свідоцтво про хворобу підлягає розгляду, а постанова ВЛК затвердженню у воєнний час на генералів (адміралів), а також на всіх осіб, які оглянуті у ГВМКЦ, - ЦВЛК, на всіх військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів - ВЛК регіону (пункт 22.6. розділу 22 Положення № 402).

Таким чином, із аналізу наведених вище приписів Положення № 402, вбачається, що військово-лікарська експертиза військовозобов`язаних проводиться у формі медичного огляду, зокрема, з метою визначення, зокрема, ступеня їх придатності до військової служби, а також установлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців із захистом батьківщини. Для проведення військово-лікарської експертизи створюються штатні та позаштатні військово-лікарські комісії. Повноваження щодо перегляду роботи підпорядкованих ВЛК з питань військово-лікарської експертизи належить до ЦВЛК. Також до повноважень ЦВЛК належить витребовування документів в частині, що характеризують обставини отримання захворювання, поранення, травми, каліцтва, необхідні для прийняття постанови про їх причинний зв`язок, зокрема, особові та пенсійні справи, медичні документи, архівні довідки, характеристики та інші документи, необхідні для прийняття постанови у разі, якщо військовослужбовець не погоджується із постановами підпорядкованих ВЛК. Крім того, ЦВЛК має право розглядати, переглядати, скасовувати та контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 20.05.2023 (а.с. 12) за результатами проведеного медичного огляду ОСОБА_1 ВЛК військової частини НОМЕР_2 складене свідоцтво про хворобу № 834, згідно із пунктом 12 якого ВЛК дійшла висновку: "Захворювання, ТАК, пов`язані з проходженням військової служби" та пункту 13 "Непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку" (а.с. 13).

03.08.2023 позивач звернувся до апелянта із заявою про перегляд та зміну постанови 18 Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України про причинний зв`язок захворювання зазначеного у Свідоцтві про хворобу №834, шляхом прийняття нової постанови щодо встановлення причинного зв`язку захворювання.

У свою чергу, апелянт у відповіді від 07.11.2023 за № 598/13038 зазначив, що постанова про причинний зв`язок діагностованих захворювань за свідоцтвом про хворобу ВЛК прийнята обґрунтовано, та не має підстав для її перегляду, скасування чи відміни (а.с. 26).

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази про стан здоров`я позивача, апеляційний суд вважає, що в межах даного спору не здобуто доказів того, що медичні документи, якими позивач обґрунтовує встановлення причинного зв`язку його захворювання із захистом Батьківщини, були у повному обсязі розглянуті відповідачем при вчиненні дій, що оскаржуються, а тому доводи апелянта про відсутність правових підстав для перегляду свідоцтва про хворобу в частині встановлення причинного зв`язку захворювання позивача із захистом Батьківщини є необґрунтованими.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення. В рішенні № 37801/97 від 1 липня 2003 р. по справі «Суомінен проти Фінляндії» Європейський суд вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень, а в рішенні від 10 лютого 2010 р. у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд відзначив, що у рішеннях судів та органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. В рішенні від 27 вересня 2010 р. по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» Європейський суд зазначив, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

Пунктом 8 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

В контексті вимог наведених вище положень суд першої інстанції правильно зазначив, що критеріями обрання способу захисту прав особи є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд (дискреційні повноваження).

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи з системного аналізу норм законодавства та обставин справи, апелянт, як суб`єкт владних повноважень, всупереч вимог ст. ст. 72, 74, 75, 77, 78, КАС України, не надав достатніх доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, таким чином апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно визнані протиправними дії Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України щодо відмови ОСОБА_1 у перегляді причинного зв`язку отримання захворювання під час захисту Батьківщини, викладеної в листі Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 07.11.2023 вих. №598/13038.

При цьому доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що цим судом неправильно застосовані норми матеріального чи порушено норми процесуального права.

Оскільки скарга ОСОБА_1 була розглянута апелянтом не у відповідності по приписів Положення №402, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог частині зобов`язання ЦВЛК розглянути заяву та прийняти відповідну постанову.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 257, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центральної Військово-лікарської комісії Збройних Сил України залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2024 року у справі № 420/7700/24 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 10.09.2024

Суддя-доповідач С.Д. Домусчі
Судді Г.В. Семенюк О.І. Шляхтицький