Справа № 140/28297/23
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/28297/23 пров. № А/857/3997/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року у справі №140/28297/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції ОСОБА_2 ,

час ухвалення рішення 30 січня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив скасувати наказ №332 від 13 травня 2023 року в частині накладення дисциплінарного стягнення сувора догана (п.2), в частині невиплати грошового забезпечення та премії за квітень 2023 року (п.4), в частині не зарахування до загального строку військової служби строку вислуги у військовому званні (п.5); та скасувати наказ від 28 квітня 2023 року №119 про зупинення виплати грошового забезпечення.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року у справі №140/6313/23 визнано протиправним та скасовано наказ військової частини НОМЕР_1 від 27 квітня 2023 року №228 «Про завершення проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини старшого лейтенанта ОСОБА_3 » та скасовано дисциплінарне стягнення «догана». На думку апелянта, після скасування вищевказаного дисциплінарного стягнення застосування дисциплінарного стягнення у виді «суворої догани» є неактуальним. Звертає увагу, що судом проігноровано його перебування на службі, а саме: на ранковому шикуванні 28 квітня 2023 року о 09:00 год., що відповідачем не заперечується. Вказує, що не брав участі у розгляді справ у судах, оскільки у Мукачівському міськрайонному суді повідомили його про відкладення розгляду справи, а про відмову у розгляді справи в режимі відеоконференції у Луцькому міськрайонному суді Волинської області дізнався після 28 квітня 2023 року. Також зауважує, що доводи про відсутність його рапорту для вибуття у Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області є надуманими, оскільки він подав рапорт завчасно. Зазначає, що покликання відповідача на його відсутність на службі у вихідні дні є сумнівним, оскільки командування в/ч не здійснювало з цього приводу службового розслідування. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що з метою встановлення обставин самовільного залишення військової частини та безпідставної відсутності на службі старшого лейтенанта ОСОБА_3 у період з 28 квітня по 01 травня 2023 року, уточнення причин і умов, що сприяли правопорушенню, встановлення ступеня вини, наказом командира військової частини НОМЕР_1 №250 від 29 квітня 2023 року призначено за даним фактом службове розслідування. В межах цього службового розслідування військовою частиною НОМЕР_1 надано можливість позивачу надати власноруч письмові пояснення щодо мотивів своєї відсутності в зазначений період, долучити до матеріалів розслідування документи, що підтверджують поважність причин відсутності на військовій службі з метою повного, всебічного та об`єктивного встановлення всіх обставин та довести законність підстав своєї відсутності. Однак позивачем прийнято самостійно рішення не надавати жодних документів, що підтверджують поважність причин відсутності, та надано пояснення. При цьому, з наданих позивачем пояснень у службовому розслідуванні, він умисно та свідомо приховував будь-які документи, що підтверджують поважність причин відсутності на службі в період з 28 квітня по 01 травня 2023 року. Про відвідування Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області та Луцького міськрайонного суду Волинської області взагалі не зазначав. Тільки зазначив, що начебто був в одному з органів ДБР, без підтверджуючих документів. Вказує, що позивач не звертався до військової частини НОМЕР_1 з рапортом про необхідність участі у судовому засіданні 28 квітня 2023 року в справі №161/2828/23, не надавав командуванню частини жодної повістки про виклик до суду для участі в судовому засіданні. У діловодстві військової частини відсутні відомості про реєстрацію таких документів, на які посилається позивач. Звертає увагу на те, що згідно з п.5 Розділу І Наказу №260 військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення, оскільки позивач самовільно залишив частину, тому йому правомірно не виплачено премію за квітень 2023 року. Також зауважує, що строк самовільного залишення військової частини або місяця служби не зараховується до загального строку військової служби. Таким чином, командир військової частини НОМЕР_1 не вийшов за межі наданих йому повноважень в частині накладення дисциплінарних стягнень, відтак відсутні ознаки протиправної поведінки та підстави для скасування наказів. Покликається на пропуск строку звернення в суд. Вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання апелянта про розгляд справи у присутності сторін (а.с.193), оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Апелянтом подано апеляційну скаргу, в якій детально та послідовно обґрунтовано свою правову позицію по справі; сторонами не заявлено клопотань щодо долучення до справи і дослідження нових доказів тощо, тому правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати в судовому засіданні, колегія суддів не вбачає.

Крім того, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 29 квітня 2023 року №250 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення частини старшим лейтенантом ОСОБА_1 з 28 квітня 2023 року по 01 травня 2023 року, за результатами якого складено акт службового розслідування від 13 травня 2023 року.

Так, відповідно до рапорту тимчасово виконуючого обов`язки начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_4 від 28 квітня 2023 року №7828 стало відомо, що старший лейтенант ОСОБА_1 , який перебував у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , був відсутній на вечірньому шикуванні управління військової частини НОМЕР_1 28 квітня 2023 року.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 28 квітня 2023 року №119 ОСОБА_1 28 квітня 2023 року було призупинено виплату грошового забезпечення.

З пояснень старшого лейтенанта ОСОБА_1 встановлено, що останній не вважає себе винним, оскільки був на ранковому шикуванні 28 квітня 2023 року о 09 год.00 хв. та знаходився на зв`язку з командуванням і нібито має документи, що виправдовують його відсутність на службі з 28 квітня 2023 року по 01 травня 2023 року включно, але згоден надати їх тільки в судовому порядку і до матеріалів службового розслідування додати відмовився.

Тимчасово виконуючий обов`язки старшого оперативного чергового, майор ОСОБА_5 , в своїх поясненнях зазначив, що 28 квітня 2023 року, за усним розпорядженням тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 , підполковника ОСОБА_6 , в телефонному режимі неодноразово здійснив виклик старшого лейтенанта ОСОБА_3 на службу о 14 год 13 хв та 19 год 01 хв, але військовослужбовець на законну вимогу командира на територію штабу військової частини НОМЕР_1 не прибув ні 28-го, ні 29-го, ні 30-го квітня 2023 року.

Відповідно до рапорту тимчасово виконуючого обов`язки начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_4 від 01 травня 2023 року №7917, старший лейтенант ОСОБА_7 з`явився на службі 01 травня 2023 року.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 01 травня 2023 року №123 ОСОБА_1 01 травня 2023 року було поновлено виплату грошового забезпечення.

Таким чином, у ході службового розслідування встановлено, що правомірність відсутності на службі старшого лейтенанта ОСОБА_1 в період з 28 квітня 2023 року по 01 травня 2023 року не підтверджена, виправдовуючих документів старший лейтенант ОСОБА_1 командуванню військової частини НОМЕР_1 або особі, що проводить розслідування, не надав.

Неправомірні дії військовослужбовця полягають у самовільному залишенні частини та відсутності на службі з 28 квітня 2023 року по 01 травня 2023 року без поважних причин, тобто протягом 3 діб.

За результатами службового розслідування, на підставі акту службового розслідування від 13 травня 2023 року, за порушення вимог статей 6, 11, 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статут Збройних Сил України старшого лейтенанта ОСОБА_1 , військовослужбовця в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 , запропоновано притягнути до дисциплінарної відповідальності.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 13 травня 2023 року №332 визначено службове розслідування вважати завершеним; за порушення статей 6, 11, 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України старшого лейтенанта ОСОБА_1 , військовослужбовця в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 , притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення сувора догана.

Пунктом 4 наказу від 13 травня 2023 року №332 вирішено у відповідності до вимог п.5 розділу 16 Порядку виплат грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 року премію за квітень 2023 року старшому лейтенанту ОСОБА_8 не виплачувати.

Також, пунктом 5 оскаржуваного наказу у відповідності до вимог пункту 143 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008; пункту 1.4 розділу І Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 10 вересня 2009 року №170 старшому лейтенанту ОСОБА_1 , який знаходиться в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 , період з 28 квітня 2023 року по 01 травня 2023 року не зараховувати до загального строку військової служби, строку вислуги у військовому званні.

Позивач, вважаючи протиправними накази від 13 травня 2023 року №332 щодо позбавлення його премії за квітень 2023 року та не зарахування періоду з 28 квітня 2023 року по 01 травня 2023 року до загального строку військової служби, строку вислуги у військовому званні, від 28 квітня 2023 року №119 щодо позбавлення грошового забезпечення за період з 28 квітня 2023 року по 01 травня 2023 року, звернувся у суд із позовом про оскарження цих наказів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при притягненні позивача до дисциплінарного стягнення діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом України, а тому оскаржувані накази є правомірними та підстави для їх скасування відсутні.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).

Згідно зі ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Стаття 24 цього Закону №2232 передбачає, що початком проходження військової служби вважається, зокрема, день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом. Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до п.5, 6 Положення №1115/2009 громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на військовій службі визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України.

Згідно зі ст.5,6,8 Загальних положень Статуту внутрішньої служби Збройних Сил, Внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.

Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.

Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.

Відповідальність за стан внутрішньої служби у військових частинах покладається на всіх прямих начальників, які повинні подавати допомогу підпорядкованим військовим частинам і підрозділам в організації та забезпеченні виконання вимог внутрішньої служби і систематично перевіряти її стан.

За змістом ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (п.16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил).

Стаття 17 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил передбачає, що на військовослужбовців під час перебування на бойовому чергуванні, у внутрішньому і гарнізонному наряді, а також під час виконання інших завдань покладаються спеціальні обов`язки. Ці обов`язки та порядок їх виконання визначаються законами і статутами Збройних Сил України, а також іншими нормативно-правовими актами, що приймаються на основі законів і статутів Збройних Сил України.

Відповідно до ст.26 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Згідно зі ст.30 цього Закону начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.

Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

За змістом ст.37 Статуту військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний викопати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Статтею 59 даного Статуту визначено зобов`язання командира (начальника).

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року №551-XIV (далі Дисциплінарний статут ЗСУ).

Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Дія Дисциплінарного статуту Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України та інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Відповідно до ст.1 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Згідно зі ст.2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

За змістом ст.4 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначає, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця:

додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів;

бути пильним, зберігати державну таємницю;

додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;

виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;

поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків;

не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Частина 3 ст.5 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачає, що стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.

Відповідно до ст.6 Дисциплінарного статуту право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених законами та військовими статутами заходів примусу аж до арешту винного й притягнення його до кримінальної відповідальності.

Згідно зі ст.7 Закону №551-XIV застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту.

За змістом ст.45 Дисциплінарного статуту ЗСУ у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Стаття 48 Дисциплінарного статут ЗСУ передбачає, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Відповідно до ст.54 Дисциплінарного статут ЗСУ командир окремого батальйону (корабля 2 рангу), а також командир окремої військової частини, який користується дисциплінарною владою командира батальйону (корабля 3 рангу), має право застосовувати стягнення, визначені в пунктах "а"-"ґ" статті 48 цього Статуту (крім попередження про неповну службову відповідність осіб офіцерського складу).

Згідно зі ст.83 Дисциплінарного статут ЗСУ на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

За змістом ст.84 Дисциплінарного статуту ЗСУ прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Стаття 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачає, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів) визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 №608 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 за №1503/31371 (далі - Порядок).

Відповідно до п.1 Розділу І Порядку №608 цей Порядок визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі.

Згідно з п.2 розділу І Порядку виконавською дисципліною є належне, своєчасне та якісне виконання військовослужбовцями функціональних обов`язків (посадових інструкцій), наказів Міністерства оборони України, доручень, рішень, планів, програм, які затверджуються в органах військового управління або надходять для виконання до Міністерства оборони України або інших органів військового управління (військових частин).

Службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Відповідно до п.1 розділу ІІ Порядку службове розслідування може призначатися, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань. Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

За змістом п.3 розділу ІІ Порядку службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

Відповідно до абз.1 п.1 Розділу III Порядку рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 29 квітня 2023 року №250 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення частини старшим лейтенантом ОСОБА_1 з 28 квітня 2023 року по 01 травня 2023 року, за результатами якого складено акт службового розслідування від 13 травня 2023 року.

Зі змісту акту службового розслідування вбачається, що старший лейтенант ОСОБА_1 , який перебував у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , був відсутній на вечірньому шикуванні управління військової частини НОМЕР_1 28 квітня 2023 року, що підтверджується рапортом тимчасово виконуючого обов`язки начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_4 від 28 квітня 2023 року №7828.

Також у поясненнях тимчасово виконуючого обов`язки старшого оперативного чергового, майора ОСОБА_5 вказано, що 28 квітня 2023 року за усним розпорядженням тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 , підполковника ОСОБА_6 у телефонному режимі неодноразово здійснив виклик старшого лейтенанта ОСОБА_3 на службу о 14 год 13 хв та 19 год 01 хв, але військовослужбовець на законну вимогу командира на територію штабу військової частини НОМЕР_1 не прибув ні 28-го, ні 29-го, ні 30-го квітня 2023 року.

Старший лейтенант ОСОБА_1 з`явився на службі 01 травня 2023 року, що підтверджується рапортом т. в. о. начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_4 від 01 травня 2023 року №7917.

Матеріалами справи стверджується, що ОСОБА_1 28 квітня 2023 року призупинено виплату грошового забезпечення на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 28 квітня 2023 року №119 та 01 травня 2023 року на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 01 травня 2023 року №123 поновлено виплату грошового забезпечення.

Таким чином, наведеними вище обставинами стверджується, що позивач у період з 28 квітня 2023 року по 01 травня 2023 року був відсутній у військовій частині, і цей факт ОСОБА_1 не заперечується.

Разом з тим, позивач покликається на те, що 27 квітня 2023 року ним було написано рапорт до командування ВЧ НОМЕР_1 з метою участі у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку з Луцьким міськрайонними судом Волинської області у справі №161/2828/23.

Згідно з п.145 розділу V Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008) військовослужбовці можуть бути направлені у відрядження самостійно або у складі військового підрозділу (команди) з метою: участі в засіданнях судів або прибуття за викликом органів досудового розслідування.

Військовослужбовці направляються у відрядження за рішенням командирів (начальників) військових частин або старших командирів (начальників), про що видається наказ командира (начальника) військової частини по стройовій частині.

За змістом п.146, 147, 148 розділу V Положення №1153/2008 військовослужбовцям, які направляються у відрядження, видається посвідчення про відрядження встановленого зразка.

Військовослужбовці після прибуття до пункту відрядження зобов`язані в установлений строк з`явитися до посадової особи, в розпорядження якої вони відряджені, повідомити командування своєї військової частини про прибуття, стати в установленому порядку на облік і виконувати поставлені завдання.

Під час прямування до місця відрядження та повернення з нього військовослужбовцям заборонено відхилятися від зазначеного у посвідченні про відрядження маршруту або здійснювати самовільні зупинки в проміжних пунктах. У разі затримки в дорозі з незалежних від військовослужбовця причин він повинен отримати відповідну позначку в посвідченні про відрядження або довідку про причини затримки у військового коменданта на транспорті або начальника органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України чи керівника районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, територіального центру комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, області, міста Києва та Севастополя (далі - територіальний центр комплектування та соціальної підтримки), а в разі їх відсутності - в адміністрації шляхів сполучення або місцевій державній адміністрації чи органі місцевого самоврядування, а також повідомити про затримку командира (начальника) військової частини, в якій він проходить військову службу.

Військовослужбовець за наявності поважних причин, що перешкоджають йому своєчасно вибути з пункту відрядження до місця постійної служби (навчання), повинен повідомити про це командира (начальника) військової частини через начальника органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки, а в разі їх відсутності - через посадових осіб місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування із зазначенням причин затримки. Поважними причинами затримки військовослужбовця у відрядженні понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження, є захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), що позбавили його можливості своєчасно повернутися з відрядження, стихійне лихо, інші надзвичайні ситуації. Причини затримки повинні бути підтверджені відповідними документами.

Як вбачається з матеріалів службового розслідування, ОСОБА_1 з рапортом про необхідність участі у судовому засіданні 28 квітня 2023 року у справі №161/2828/23 до військової частини НОМЕР_1 не звертався, повістку про виклик у суд для участі в судовому засіданні не подавав, у діловодстві військової частини відсутні відомості про реєстрацію таких документів.

Доказів протилежного матеріали справи не містять та апелянтом таких не подано.

З наведеного вище вбачається, що підстави для видачі позивачу посвідчення про відрядження та наказу командира військової частини (по стройовій частині) про направлення ОСОБА_1 до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області для участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції 28 квітня 2023 року з Луцьким міськрайонними судом Волинської області у справі №161/2828/23 у відповідача були відсутні.

Таким чином, покликання апелянта на те, що він завчасно звернувся з письмовим рапортом до командування ВЧ НОМЕР_1 щодо відрядження його 28 квітня 2023 року до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області для участі у судовому засіданні, не підтверджені будь-якими доказами.

Матеріалами службового розслідування також стверджується, що т.в.о. старшого оперативного чергового, майор ОСОБА_5 у своїх поясненнях зазначив, що 28 квітня 2023 року за усним розпорядженням т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_6 у телефонному режимі неодноразово здійснював виклик старшого лейтенанта ОСОБА_3 на службу о 14 год 13 хв та 19 год 01 хв, але військовослужбовець на законну вимогу командира на територію штабу військової частини НОМЕР_1 не прибув.

Як правильно зауважив суд першої інстанції, ОСОБА_1 не надав доказів про те, що інформував безпосереднього начальника (прямого начальника) про наявність поважних причин, які перешкоджають (унеможливлюють) його прибуття до військової частини.

Доказів поважності причин нез`явлення на службу позивачем не подано ні до суду першої інстанції, ні у суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів не може залишити поза увагою покликання ОСОБА_1 , як на поважну причину відсутності на службі, його перебування у ДБР, однак будь-яких доказів на підтвердження цих обставин матеріали справи не містять, як і не містять доказів повідомлення командування про відсутність з поважних причин.

Щодо доводів апелянта про присутність на ранковому шикуванні 28 квітня 2023 року та те, що він перебував на зв`язку з 28 квітня 2023 року по 01 травня 2023 року, то колегія суддів зазначає, що такі не спростовуються факту відсутності позивача за місцем проходження служби після шикування 28 квітня 2023 року та до 01 травня 2023 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не підтвердив законність свого вибуття, залишення частини або місця служби відповідними доказами.

З матеріалів справи вбачається, що командуванням військової частини НОМЕР_1 з метою перевірки правдивості тверджень ОСОБА_1 направлено запити на адресу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області та Луцького міськрайонного суду Волинської області по справі №161/2828/23, в якому відповідач просив повідомити чи ОСОБА_1 брав участь у судових засіданнях в Луцькому міськрайонному суді Волинської області та Мукачівському міськрайонному суді Закарпатської області 28 квітня 2023 року та чи відвідував останній суд з метою участі в судових засіданнях.

Зі змісту відповіді на вищевказаний запит від 15 листопада 2023 року №161/2828/23/80076/2023 суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області Кихтюк Р. повідомив, що у нього на розгляді перебуває справа №161/2828/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів досудового розслідування, та те, що ухвалою суду від 26 квітня 2023 року було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи EasyCon.

Відповідно до протоколів судових засідань від 28 квітня 2023 року та 04 травня 2023 року позивач ОСОБА_1 був відсутній в судовому засіданні.

Крім того, з відповіді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 листопада 2023 року №26344/11.4-04/166/2023 вбачається, що ОСОБА_1 28 квітня 2023 року у Мукачівському міськрайонному суді Закарпатської області не перебував, однак його явку зафіксовано в суді 04 травня 2023 року під час розгляду справи стосовно нього про адміністративне правопорушення за ч.4 ст.172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача на те, що покликання відповідача на його відсутність на службі у вихідні дні є сумнівним, так як командування в/ч не здійснювало з цього приводу службового розслідування, оскільки у зв`язку з відсутністю позивача на службі у спірні вихідні дні, а саме: 29 та 30 квітня 2023 року відповідачем проведено службове розслідування.

Отже наведеними вище обставинами підтверджується, що позивачем не подано будь-яких документів на підтвердження поважності причин відсутності у період з 28 квітня по 01 травня 2023 року у військовій частині НОМЕР_1 , а тому командиром військової частини НОМЕР_1 правомірно вжито заходів щодо здійснення службового розслідування та притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності

Даючи правову оцінку правомірності відмови у задоволенні позовної вимоги в частині невиплати грошового забезпечення та премії за квітень 2023 року (п.4) та скасування наказу від 28 квітня 2023 року №119 про зупинення виплати грошового забезпечення, то колегія суддів зазначає наступне.

Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі- Порядок №260).

Згідно з п.2 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.

За змістом п.17 розділу I Порядку №260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

Пунктами 1, 3 розділу ХVI Порядку №260 передбачено, що командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби.

Виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання, з урахуванням військової дисципліни, наявності дисциплінарних стягнень, показників виконання службових обов`язків.

Згідно з п.5 розділу 16 Порядку №260 військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються в таких випадках:

у разі винесення судом постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення військового адміністративного правопорушення або адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, - за місяць, у якому така постанова надійшла до військової час тини;

у разі накладення на військовослужбовця в календарному місяці більше трьох дисциплінарних стягнень, крім дисциплінарного стягнення "зауваження", - за місяць, у якому накладено дисциплінарні стягнення, або за місяць, у якому до військової частини надійшло повідомлення про накладення дисциплінарного стягнення вищим командиром;

у разі порушення вимог законів та інших нормативно-правових актів, які призвели до матеріальних збитків, - за місяць, у якому видано наказ про притягнення до матеріальної відповідальності.

Відповідно до п.15 Розділу І Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується: за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.

Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 квітня 2023 року №119 старшого лейтенанта ОСОБА_1 вважати таким, що самовільно залишив частину, призупинити виплату грошового забезпечення (а.с. 25).

При цьому, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02 травня 2023 року №123 старшому лейтенанту ОСОБА_1 , який прибув до пункту постійної дислокації частини, поновлено виплату грошового забезпечення (а.с.26).

Крім того, згідно з п.4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13 травня 2023 року №332 відповідно до вимог п.5 Розділу 16 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 року премію за квітень 2023 року ОСОБА_1 не виплачено.

З врахуванням наведених вище правових норм, колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів правомірність невиплати позивачу грошового забезпечення та премії за квітень 2023 року.

Крім того, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що відповідно до пункту 5 розділу ХVI Порядку №260, пункту 14 розділу XXXIV Порядку №260 (до 01 лютого 2023 року - окремого доручення Міністра оборони України від 23 червня 2022 року №912/з/29) не лише накладення дисциплінарного стягнення чи винесення судом постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення військового адміністративного правопорушення є підставою для позбавлення премії та додаткової винагороди, а такими підставами є і невихід на службу, самовільне залишення служби, а тому доводи позивача на те, що не притягнення його відповідачем до адміністративної відповідальності є свідченням відсутності підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності та позбавлення премії, не відповідають положенням чинного законодавства, зокрема, Порядку №260.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги покликання відповідача на пропуск строку звернення в суд, оскільки суд першої інстанції ухвалою від 22 листопада 2023 року надав оцінку пропуску строку звернення в суд і правильно встановив, що такий позивачем не пропущено.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на позивача правомірно накладено дисциплінарне стягнення сувора догана, таке накладено відповідно до норм чинного законодавства, зокрема за порушення Дисциплінарного статуту Збройних Силах України, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та згідно з Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 21 листопада 2017 року №608, а тому підстави для скасування наказу №332 від 13 травня 2023 року в частині накладення дисциплінарного стягнення сувора догана (п.2), в частині невиплати грошового забезпечення та премії за квітень 2023 року (п.4) та наказу від 28 квітня 2023 року №119 про зупинення виплати грошового забезпечення відсутні.

Доводи апелянта про зазначення судом першої інстанції у мотивувальній частині судового рішення дисциплінарного стягнення у виді попередження про неповну службову відповідність замість правильного «сувора догана» як підстава для скасування судового рішення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки помилкове зазначення у судовому рішенні виду дисциплінарного стягнення при дослідженні матеріалів справи щодо суворої догани та доведення дисциплінарного стягнення не є підставою для скасування по суті правильного судового рішення у цій частині.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Щодо позовної вимоги в частині скасування пункту 5 наказу №332 від 13 травня 2023 року про не зарахування до загального строку військової служби, строку вислуги у військовому званні старшому лейтенанту ОСОБА_1 , то колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту пункту 5 наказу №332 від 13 травня 2023 року вбачається, що у відповідності до вимог пункту 143 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008; пункту 1.4 розділу 1 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року №170 старшому лейтенанту ОСОБА_1 , який знаходиться в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , період з 28.05.2023 р. по 01.05.2023 р. не зараховувати до загального строку військової служби, строку вислуги у військовому званні. (а.с. 23).

Матеріалами службового розслідування встановлено, що старший лейтенант ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину та був безпідставно відсутній на військовій службі три дні, у період з 28.04.2023 р по 01.05.2023 р.

При цьому, відповідачем до матеріалів справи разом із відзивом на позовну заяву долучено копію Наказу №1050 від 03 листопада 2023 року зі змісту якого вбачається, що:

«згідно вимог вищезазначених правових норм до загального строку військової служби, строку вислуги у військовому званні та до строку контракту не зараховується строк самовільного залишення військової частини або місця служби на строк понад 10 діб, незалежно від причини залишення.

На виконання вимог законодавства про проходження військової служби громадянами Украйни в Збройних Силах України, наказую:

Пункт 5 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13 травня 2023 року №332 скасувати.

Помічнику командира з правової роботи начальнику юридичної служби копію цього наказу надіслати на юридичну адресу Волинського окружного адміністративного суду…..

Начальнику несекретного діловодства штабу військової частини НОМЕР_1 довести даний наказ до осіб, що їх стосується.» (а.с.152-153).

Відповідно до п.8 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

З врахуванням наведених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачем самостійно скасовано оскаржуваний пункт 5 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13 травня 2023 року №332 щодо не зарахування ОСОБА_1 до загального строку військової служби, строку вислуги у військовому званні, а тому на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України наявні підстави для закриття провадження у цій частині позовних вимог.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про скасування п.5 наказу №332 від 13 травня 2023 року щодо не зарахування до загального строку військової служби, строку вислуги у військовому званні дійшов помилкового висновку, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню та провадження у цій частині позовних вимог закриттю; у решті вимог суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу в решті позовним вимог необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.238, 242, 243, 250, 311, 315, 316, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року у справі №140/28297/23 у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про скасування п.5 наказу №332 від 13 травня 2023 року щодо не зарахування ОСОБА_1 до загального строку військової служби, строку вислуги у військовому званні скасувати та в цій частині позовних вимог провадження закрити.

У решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року у справі №140/28297/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 11 вересня 2024 року.