Справа № 300/1266/22
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2024-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/1266/22 пров. № А/857/1877/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року (прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську суддею Остап`юка С. В.) в адміністративній справі № 300/1266/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2014 2021 роки;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2014 2021 роки, передбаченої частинами 4, 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.01.2021 до ухвалення судового рішення у справі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач протиправно, в порушення норм частин 4, 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статті 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», норм постанови Кабінету Міністрів України за № 702 від 01.08.2012, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпустки», станом на день прийняття наказу про її виключення зі списків особового складу відповідач не провів з нею розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2014 2021 року та внаслідок не проведення своєчасного, повного розрахунку при звільненні позивача стягненню з відповідача підлягає середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.01.2021 до ухвалення судового рішення у справі.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2014 2021 роки.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2014 2021 роки з дотриманням вимог абзацу 3 пункту 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2014 2021 роки) з 14.01.2021.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржила Військова частина НОМЕР_1 , яка вважає, що рішення суду першої інстанції винесене за невідповідності висновків суду обставинам справи, неповного з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця. Крім того, суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив лише період, за який відповідач повинен нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток на підставі статті 117 КЗпП України. Водночас відповідно до вказаної статті суд мав розрахувати суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню, проте він цього не зробив.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) за № 7 від 14 січня 2021 року старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , контролера контрольно-пропускного пункту роти охорони та оборони батальйону охорони, звільнену наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 1-РС від 04.01.2021 у запас за підпунктом б (за станом здоров`я) частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 14.01.2021.

Предметом розгляду цієї адміністративної справи є правомірність наявності підстав для виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2014 2021 року та для нарахування середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.01.2021, внаслідок не проведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні з військової служби.

Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції покликався на те, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в т. ч. за невикористані дні додаткової відпустки, при цьому суд звернув увагу на те, що відповідно до абзацу 3 пункту 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця. Оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, зокрема, не виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2014 2021 роки, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд апеляційної інстанції відповідно до статті 308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Щодо грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2014 2021 роки, суд зазначає таке.

Державні гарантії права на відпустки встановлює Закон України Про відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до статті 1 Закону України Про відпустки державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Згідно з статтею 76 Кодексу законів про працю України щорічні додаткові відпустки надаються працівникам: за роботу із шкідливими і важкими умовами праці; за особливий характер праці; в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України.

Статтю 19 Закону України Про відпустки встановлено, що одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Суд встановив наявність у позивача на момент її звільнення з військової служби двох дітей віком до 15 років, 07.03.2007 та 10.09.2009 року народження, що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 .

Право військовослужбовців на відпустки, порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них визначає стаття 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Відповідно до пункту 4 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України за № 260 від 07.06.2018, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Відповідно до пункту 5 Переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, проходження військової служби (крім військовослужбовців строкової служби) в яких дає право на щорічну додаткову відпустку, затвердженого відповідно до частини четвертої статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей постановою Кабінету Міністрів України за № 702 від 01.08.2012, військові частини (підрозділи органів Держприкордонслужби), що дислоковані в населених пунктах, визначених у додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 11 серпня 1995 року за № 647 Про перелік населених пунктів, яким надається статус гірських належать до місцевості з особливими природними, географічними, кліматичними, екологічними умовами, максимальна тривалість щорічної додаткової відпустки, календарних днів становить 3 дні.

Згідно з Переліком населених пунктів, яким надається статус гірських, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 647 від 11.08.1995, смт Делятин Надвірнянського району Івано-Франківської області відноситься до населених пунктів, яким відповідно до Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" надається статус гірських.

Враховуючи, що місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач несла військову службу, є АДРЕСА_1 , яке згідно з Переліком населених пунктів, яким надається статус гірських, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 647 від 11.08.1995 відноситься до населених пунктів, яким відповідно до Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" надається статус гірських, то відповідно до Переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, проходження військової служби (крім військовослужбовців строкової служби) в яких дає право на щорічну додаткову відпустку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 702 від 01.08.2012, військова частини НОМЕР_1 належать до місцевості з особливими природними, географічними, кліматичними, екологічними умовами і, відповідно, у позивача наявна максимальна тривалість щорічної додаткової відпустки 3 календарних дні.

Враховуючи наведене, суд встановив, що на момент перебування позивача на військовій службі у неї було право на щорічні додаткові оплачувані відпустки, передбачені статтю 19 Закону України Про відпустки, статтею 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, Переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, проходження військової служби (крім військовослужбовців строкової служби) в яких дає право на щорічну додаткову відпустку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 702 від 01.08.2012.

Як наслідок, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2014 2021 роки.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до абзацу 3 пункту 4 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що для належного способу захисту прав позивача потрібно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2014 2021 роки за її вибором однієї з підстав відповідно до абзацу 3 пункту 4 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої зокрема у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, при прийнятті судового рішення суд зобов`язаний врахувати положення частини другої статті 117 КЗпП України, яка передбачає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. При цьому, положенням вказаної частини передбачено, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отож, ухвалюючи рішення за позовною вимогою стосовно зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату середньої заробітної плати/грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у разі часткового задоволення позову щодо розміру належної працівнику виплати при звільненні або незначного розміру такої затриманої виплати в порівнянні із сумою, яка підлягала виплаті працівнику при звільненні, саме на суд покладено обов`язок визначити певний розмір належного позивачу відшкодування за статтею 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум.

Так, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців ( ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Вказаний у частині першій статті117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 та у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 у справі № 4-рп/2012 розтлумачив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Також у цьому Рішенні Конституційний Суд України вказав, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для обрахунку строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені застосовуються положення статті 233 КЗпП України, а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Встановлення останнього є необхідним для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні, оскільки день фактичного розрахунку є кінцевою датою нарахування середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні.

Крім того, для визначення розміру відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку слід відштовхуватися від розміру недоплаченої суми.

Таким чином, суд дійшов висновку про передчасність з`явлення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, оскільки станом на час постановлення рішення йому не відомі всі істотні умови для здійснення його розрахунку.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку щодо помилкового задоволення позовних вимог щодо зобов`язання нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в цій частині з прийняттям в цій частині постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року в адміністративній справі № 300/1266/22 в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2014 2021 роки) з 14.01.2021 скасувати.

Прийняти в цій частині постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

У решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року в адміністративній справі № 300/1266/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин