Справа № 520/28588/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

10.09.2024 р. справа №520/28588/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Харківського апеляційного суду (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправними дій суб"єкта владних повноважень, спонукання суб"єкта владних повноважень до надання відповіді по суті скарги, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання дій Харківського апеляційного суду неправомірними з приводу розгляду скарги ОСОБА_1 від 16 вересня 2021 року; 2) зобов`язання Харківського апеляційного суду поновити порушені права та надати ОСОБА_1 відповідь по суті скарги від 16 вересня 2021 року.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що є законослухняним громадянином України, принциповим правозахисником, пенсіонером за віком, особою з інвалідністю ІІІ групи безстроково через захворювання нижніх кінцівок; подав до Харківського апеляційного суду заяву від 23.03.2023р. (далі за текстом Заява, Звернення); подав до Харківського апеляційного суду скаргу від 16.09.2021р. (далі за текстом Скарга) на процедуру розгляду заяви від 23.03.2023р.; одержана на скаргу від 16.09.2021р. відповідь Харківського апеляційного суду від 29.09.2021р. №06-03/Н-151/90/2021 (за викладеними у позові власними доводами заявника) суперечить ст.ст.1, 3, 6, 8, 21, 22, 28, 40, 64, 68 Конституції України, ст.ст.18, 19 Закону України «Про звернення громадян».

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що Харківським апеляційним судом прав (інтересів) заявника не порушувалось, усі управлінські волевиявлення у спірних правовідносинах були вчинені відповідно до закону та фактичних обставин конкретної ситуації.

Відзив на позов надійшов до суду - 26.01.2022р.

Клопотань про існування наміру на подачу відповіді на відзив заявник не подавав.

Клопотань про усунення перешкод у реалізації наміру на подачу відповіді на відзив заявник не подавав.

06.01.2022р. та 21.08.2024р. позивач подавав клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

Станом на дату ухвалення рішення у справі правом на ознайомлення з матеріалами справи позивач не скористався.

При цьому, матеріали справи містять виключно докази приєднані безпосередньо до позову та відзив на позов Харківського апеляційного суду разом із доказами направлення цього процесуального документа на адресу позивача.

За таких обставин, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже матеріали справи не містять доказів існування перешкод у реалізації учасниками справи у прийнятні поза розумним сумнівом строки права на подачу відповідних процесуальних документів.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 25.11.2019р. у справі №639/7226/17 позов заявника у цивільній справі було залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 13.12.2019р. у справі №639/7226/17 було вирішено питання про стягнення витрат на професійне правничу допомогу адвоката.

Постановою Харківського апеляційного суду від 21.12.2020р. у справі №639/7226/17 були відхилені апеляційні скарги заявника на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 25.11.2019р. у справі №639/7226/17 та на додаткове рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 13.12.2019р. у справі №639/7226/17.

23.03.2021р. заявник склав письмове Звернення, де сформулював власну думку про те, що після набрання законної сили рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 25.11.2019р. у справі №639/7226/17 ОСОБА_1 (згідно з тестом позову - законослухняним громадянином України, принциповим правозахисником, пенсіонером за віком, особою з інвалідністю ІІІ групи безстроково через захворювання нижніх кінцівок) може називати злочинцем, шахраєм, аферистом і бандитом будь-кого, тобто і судей і сформулював прохання ознайомити суддів Харківського апеляційного суду та працівників апарату Харківського апеляційного суду з постановою суду у справі №639/7226/17 від 21.12.2020р. під «РОЗПИС».

23.03.2021р. заявник подав Звернення від 23.03.2021р. до Харківського апеляційного суду.

Доказів надання Харківським апеляційним судом будь-якої відповіді на означене Звернення матеріали справи не містять.

У тексті відзиву на позов субєкт владних повноважень визнає обставину відсутності відповіді на звернення заявника від 23.03.2021р., оскільки суть, зміст та мета цього звернення виходять поза межі предмету правового регламентування за Законом України «Про звернення громадян», рішення судів у справі №639/7226/17 не стосуються ані суддів Харківського апеляційного суду, ані працівників апарату Харківського апеляційного суду. Харківський апеляційний суд згідно з ч.2 ст.19 Конституції України не має ані повноважень, ані підстав, ані приводів для реалізації управлінської компетенції у спосіб примусового ознайомлення суддів та працівників апарату суду із рішенням суду, яке не стосується ані суддів Харківського апеляційного суду, ані працівників апарату Харківського апеляційного суду.

16.09.2021р. заявник склав і подав до субєкта владних повноважень Скаргу, де виклав прохання вжити до осіб, винних у порушенні конституційних прав громадянина України під час розгляду звернення ОСОБА_1 від 23.03.2021р., передбачених діючим законодавством заходів із наданням письмової відповіді.

Відповідь на означену Скаргу була надана листом Харківського апеляційного суду від 29.09.2021р. №06-03/Н-151/90/2021, де підтверджено подію отримання звернення від 23.03.2021р., розяснено порядок ознайомлення із текстом рішення суду, указано причини ненадання письмової відповіді на звернення заявника від 23.03.2021р.

Стверджуючи про невідповідність закону вчиненого за скаргою громадянина України про порушення процедури розгляду звернення громадянина України, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної влади/адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Суд відзначає, що суспільні відносини з приводу практичної реалізації права особи на звернення унормовані, насамперед, приписами ст.40 Конституції України, згідно з якою усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, а також додатково деталізовані низкою актів законодавства, зокрема, приписами Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі за текстом - Закон №393/96-ВР), Закону України від 02.10.1992р. №2657-ХІI "Про інформацію" (далі за текстом - Закон №2657-ХІІ), Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон №2939-VI).

При цьому, приписи перелічених вище законів одночасно регламентують і суспільні відносини з обігу інформації.

Окрім того, відносини з обігу інформації унормовані також і приписами ст.32 Конституції України, де указано, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини та приписами низки інших актів законодавства, зокрема, Закону України від 01.06.2010р. №2297-VI "Про захист персональних даних" (далі за текстом - Закон №2297-VI), Закону України від 14.10.2014р. №1700-VII "Про запобігання корупції" (далі за текстом - Закон №1700-VIІ).

Згідно з абз.1 ст.1 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

За наведеними у ст.3 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" визначеннями під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Суд змушений констатувати, що звернення заявника від 23.03.2021р. за приписами Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" не може бути кваліфіковано ані у якості пропозиції (зауваження), ані у якості заяви (клопотання), ані у якості скарги.

За правилами ст.5 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається. Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

Відповідно до ст.7 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Випадки, коли звернення громадянина не підлягає розгляду суб`єктом владних повноважень із наданням письмової відповіді окреслені законодавцем у приписах ст.8 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".

Існування згаданого у приписах ст.8 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" випадку судом у межах даної справи не встановлено.

Разом із тим, суд зважає, що згідно з ст.12 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України, законами України "Про запобігання корупції", "Про виконавче провадження".

Суд відмічає, що складене заявником звернення від 23.03.2021р. не містить посилання на жодну норму чинного національного закону України, у порядку якого дане звернення було подано до органу державної судової влади.

Згідно з ст.15 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто. Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до ст.16 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, медіа, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду. Скарги Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.

Частиною 1 ст.17 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" передбачено, що скарга на рішення, що оскаржувалось, може бути подана до органу або посадовій особі вищого рівня протягом одного року з моменту його прийняття, але не пізніше одного місяця з часу ознайомлення громадянина з прийнятим рішенням. Скарги, подані з порушенням зазначеного терміну, не розглядаються.

За змістом ст.19 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Положеннями ст.20 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" визначено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Отже, за приписами ст.ст.15-20 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" обовязок субєкта владних повноважень з приводу надання письмової відповіді здатен виникнути виключно у разі надходження до субєкта владних повноважень: 1) звернення зацікавленого учасника суспільних відносин, яке за предметом, суттю, змістом, призначенням входить до категорії "заява" ("клопотання"), "пропозиція", "скарга"; 2) звернення, яке не містить недоліків в оформленні, котрі унеможливлюють розгляд ініційованого питання по суті; 3) звернення, відносно якого закон не містить прямого застереження про розгляд у порядку іншого акту права.

Оскільки звернення заявника від 23.03.2021р. за ст.3 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" не може бути кваліфіковано ані у якості пропозиції (зауваження), ані у якості заяви (клопотання), ані у якості скарги; не стосується вирішення ані індивідуальних потреб громадянина, ані публічних інтересів суспільства, то суд визнає юридично умотивованим і документально доведеним довід субєкта владних повноважень про відсутність правових підстав для надання письмової відповіді за цим зверненням у порядку Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".

Відтак, у спірних правовідносинах за даним епізодом у заявника відсутнє порушене право, позаяк подане заявником звернення взагалі не підлягало вирішенню по суті у порядку Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян".

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У спірних правовідносинах за складеним заявником зверненням від 23.03.2021р. субєкт владних повноважень не мав обовязку надання відповіді у порядку Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", а відтак, об"єктивно не міг вдатись до вчинення бездіяльності.

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

До того ж і у силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах заявник у звернені від 23.03.2021р. не порушував питань, котрі підлягають вирішенню по суті у порядку Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян", предмет звернення заявника від 23.03.2021р. обєктивно унеможливлював виникнення у субєкта владних повноважень будь-яких обовязків за іншими чинними актами законодавства України з питань розгляду звернень, громадян, обігу інформації, доступу до публічної інформації, захисту імунітету викривача корупції, а тому відсутність письмової відповіді субєкта владних повноважень на письмове звернення заявника від 23.03.2021р. не порушує прав (інтересів) заявника.

За скаргою заявника від 16.09.2021р. субєктом владних повноважень було надано відповідь листом Харківського апеляційного суду від 29.09.2021р. №06-03/Н-151/90/2021.

Управлінське волевиявлення субєкта владних повноважень у формі відмови у задоволенні скарги заявника від 16.09.2021р. з наведених вище міркувань суду повністю узгоджується із ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України.

Тому суд резюмує, що у спірних правовідносинах відповідь субєкта владних повноважень на скаргу заявника від 16.09.2021р. (оформлена листом від 29.09.2021р. №06-03/Н-151/90/2021) була надана у межах повноважень органу судової влади, публічних прав та інтересів заявника не порушує, до погіршення правового становища заявника не призводить.

Доказів порушення субєктом владних повноважень у спірних правовідносинах ст.ст.1, 3, 6, 8, 21, 22, 28, 40, 64, 68 Конституції України матеріали справи не містять, у звязку із відповідністю реально вчиненого субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення положенням належної норми матеріального права та справжнім обставинам фактичної дійсності.

Відтак, позов слід залишити без задоволення.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; у достатньому поза розумним сумнівом обсязі виклав власні міркування та мотиви з приводу тлумачення змісту норм права, оцінки обставин спору та доводів сторін.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139-143 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.132-139, 241-243, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко