Справа № 520/26918/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

10.09.2024 р. справа №520/26918/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Служба безпеки України (далі за текстом - Відповідач №1), Комісія з питань розгляду матеріалів про визнання учасником бойових дій у Службі безпеки України (далі за текстом - Відповідач №2, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації), третя особа на стороні відповідача - УСБУ в Харківській області
провизнання протиправним та скасування рішення суб"єкта владних повноважень, про спонукання суб"єкта владних повноважень до вчинення конкретного управлінського волевиявлення, -
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасником бойових дій у Службі безпеки України від 29.10.2021 про відмову у наданні ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій; 2) зобов`язання Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасником бойових дій у Службі безпеки України повторно розглянути питання про надання статусу учасника бойових дій - ОСОБА_1 ,Аргументуючи ці вимоги зазначив, що у період 23.07.2013р.-12.12.2014р. обіймав штатну військову посаду у Ізюмському міжрайонному відділ Управління Служби безпеки України в Харківській області, виконував контррозвідувальні завдання, 10.01.2015р. був відряджений до району проведення антитерористичної операції до м.Волноваха Донецької області та м.Сєвєродонецьк Луганської області. Стверджував, що колом службових обов`язків за посадою вважається таким, що залучався до виконання завдань антитерористичної операції більш як протягом 30 календарних днів за сукупністю днів перебування у районах проведення антитерористичної операції. Наголошував, що адміністративним органом була вчинена протиправна відмова в отримані письмового документа про безпосередню участь в антитерористичній операції на території окремих районів Луганської та Донецької областей.

Відповідач №1 - Служба безпеки України, третя особа Управління СБУ в Харківській області із поданим позовом не погодились.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначили, що заявник не проходив військової служби в умовах, котрі передбачають набуття правового статусу учасника бойових дій.

Відповідач №2 - Комісія з питань розгляду матеріалів про визнання учасником бойових дій у Службі безпеки України про розгляд справи був сповіщений належно та завчасно, але обов`язку з подання відзиву на позов та доказів у спростування викладених у позові доводів не виконав.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з довідкою заступника начальника 1 служби УРОС СБ України від 20.08.2024р. №11/1-13486-дск протягом періоду 23.07.2013р.-18.11.2014р. проходив військову службу на військовій посаді в організаційній структурі Ізюмського міжрайонного відділення Управління Служби безпеки України в Харківській області, протягом періоду 18.11.2014р.-12.12.2014р. перебував у розпорядженні начальника УСБУ в Харківській області, протягом періоду 12.12.2014р.-09.02.2017р. обіймав посаду оперативного уповноваженого 1 сектору 2 відділу головного відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю УСБУ в Харківській області, протягом періоду 09.02.2017р.-03.02.2020р. обіймав посаду старшого оперативного уповноваженого 1 сектору 2 відділу головного відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю УСБУ в Харківській області, протягом періоду 03.02.2020р.-10.06.2021р. обіймав посаду старшого оперативного уповноваженого в особливо важливих справах 1 сектору 2 відділу головного відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю УСБУ в Харківській області, протягом періоду 10.06.2021р.-18.06.2021р. перебував у розпорядженні начальника УСБУ в Харківській області; згідно з наказом першого заступника Голови керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 21.01.2015р. №032 був залучений до проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей один календарний день 10.01.2015р. шляхом відрядження до м.Волноваха Донецької області та м.Сєвєродонецьк Луганської області; згідно з відомостями обліків УСБУ в Харківській області знахоився у відрядженні за вказаним наказом протягом 10.01.2015р.-11.01.2015р.

07.10.2021р. заявник склав і 08.10.2021р. подав через штаб АТЦ при СБ України до Відповідача №2 звернення з приводу того, що проходження військової служби протягом періоду 23.07.2013р.-12.12.2014р. на військовій посаді в організаційній структурі Ізюмського міжрайонного відділення Управління Служби безпеки України в Харківській області фактично є залученням до АТО.

За цим зверненням Відповідачем №2 було вчинено оформлену протоколом №9 від 29.10.2021р. та листом від 29.10.2021р. №11/К-467, 492/64 відмову, умотивовану тим, що особовий склад Ізюмського МРВ УСБУ в Харківській області не залучався до участі в АТО, а виконував функціональні обовязки відповідно до посадових інструкцій.

Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень з приводу відмови у наданні статусу учасника бойових дій, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Суспільні відносини з приводу набуття громадянином правового статусу учасника бойових дій регламентовані, зокрема, приписами Закону України від 22.10.1993р. №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі за текстом Закон №3551-ХІІ).

Згідно із ст.5 Закону №3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час*.

Відповідно до п.19 ч.1 ст.6 Закону №3551-ХІІ до кола учасників бойових дій належать військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Отже, кваліфікуючими умовами для набуття згаданою у п.19 ч.1 ст.6 Закону №3551-ХІІ особою правового статусу учасника бойових дій є одночасна сукупність таких обставин як: 1) безпосередня участь особи в антитерористичній операцій; 2) особисте знаходження особи під час безпосередньої участі в антитерористичній операцій в районах проведення антитерористичної операції у період її проведення.

Статтею 6 Закону №3551-ХІІ визначено, що Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення проведення) в антитерористичній операції, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також райони антитерористичної операції визначаються Кабінетом Міністрів України. Райони здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації визначаються відповідно до Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях". Порядок позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту, визначає Кабінет Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014р. №413 було затверджено Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення (далі за текстом - Порядок №413).

Пунктом 2 Порядку №413 визначено, що статус учасника бойових дій надається військовослужбовцям (резервістам, військовозобов`язаним) та працівникам Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, військово-службовцям військових прокуратур, особам рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ДФС, поліцейським, особам рядового, начальницького складу, військовослужбовцям, працівникам МВС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, ДСНС, Державної кримінально-виконавчої служби, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Згідно з п.21 Порядку №413 статус учасника бойових дій надається особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, в разі залучення їх до проведення антитерористичної операції на строк не менше ніж 30 календарних днів, у тому числі за сукупністю днів перебування в районах її проведення.

Пунктом 4 Порядку №413 закріплено, що підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є такі документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення: витяги з наказів керівника Антитерористичного центру при СБУ або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції, витяги з наказів керівника оперативного штабу з управління антитерористичною операцією чи його заступників або керівників секторів (командирів оперативно-тактичних угруповань) про підпорядкування керівнику оперативного штабу з управління антитерористичною операцією в районах її проведення та про прибуття (вибуття) до (з) районів проведення антитерористичної операції, документи про направлення у відрядження до районів проведення антитерористичної операції або інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення.

Отже, згідно з п.4 Порядку №413 обов`язковою кваліфікуючою умовою для набуття згаданою у п.19 ч.1 ст.6 Закону №3551-ХІІ особою правового статусу учасника бойових дій (окрім одночасної сукупності таких обставин як: 1) безпосередня участь особи в антитерористичній операцій; 2) особисте знаходження особи під час безпосередньої участі в антитерористичній операцій в районах проведення антитерористичної операції у період її проведення) є обставина безпосереднього та особистого виконання особою завдань саме антитерористичної операції.

Відповідно до пункту 5 Порядку №413, рішення про надання статусу учасника бойових дій приймається: комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними, зокрема, в Національній поліції; міжвідомчою комісією з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, яка утворюється Державною службою у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, - у разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання.

Згідно з абз.2 п.6 Порядку №413 для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзацах другому та третьому пункту 2 цього Порядку, командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів) або інші керівники підприємств, установ та організацій у місячний строк після завершення особами виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення (після видання відповідного наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ) зобов`язані подати на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини (органи, підрозділи), установи та заклади, у складі яких проходили службу чи працювали особи, довідки за формою згідно з додатком 1 та документи із зазначених у пункті 4 цього Порядку, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій. У разі коли місце постійної дислокації військової частини (органу, підрозділу) або підприємства, установи та організації розташоване безпосередньо у районі проведення антитерористичної операції, документи командирами (начальниками) або іншими керівниками підприємств, установ та організацій подаються на розгляд комісії не раніше ніж через 30 календарних днів після зарахування осіб до списків військової частини (органу, підрозділу) або підприємства, установи та організації чи призначення їх на відповідні посади.

Відповідно до абз.5 п.6 Порядку №413 Комісії вивчають документи, у разі потреби заслуховують пояснення осіб, стосовно яких вони подані, свідків та в місячний строк із дня надходження документів приймають рішення щодо надання статусу учасника бойових дій. За відсутності підстав комісії повертають їх до військових частин (органів, підрозділів), підприємств, установ та організацій з метою подальшого доопрацювання.

Суд відмічає, що у межах спірних правовідносин заявник не має виданої компетентним субєктом права довідки за формою Додатку №1 до Порядку №413 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Також заявник не зазначає про існування такого що набрало законної сили рішення адміністративного суду про спонукання компетентного субєкта владних повноважень до видачі на ім`я заявника довідки за формою Додатку №1 до Порядку №413 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Окрім того, у тексті позову заявник не наводить жодного доводу про особисте та безпосереднє виконання завдань саме антитерористичної операції згідно з Указом Президента України від 13.04.2014р. №405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України".

Окремо суд відмічає, що правила, процедури та механізми функціонування органів та підрозділів Служби безпеки України регламентовані, зокрема, приписами Закону України від 25.03.1992р. №2229-ХІІ "Про Службу безпеки України" та Законом України від 20.03.2003р. №638-IV "Про боротьбу з тероризмом".

Згідно з ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2229-ХІІ "Про Службу безпеки України" на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

За змістом ст.9 Закону України від 25.03.1992р. №2229-ХІІ "Про Службу безпеки України" систему Служби безпеки України складають Центральне управління Служби безпеки України, підпорядковані йому регіональні органи, органи військової контррозвідки, військові формування, а також навчальні, науково-дослідні та інші заклади Служби безпеки України.

Центральне управління Служби безпеки України, інші органи та установи, що входять у систему Служби безпеки України, є юридичними особами, мають печатку із зображенням державного герба України та своїм найменуванням, інші печатки і штампи, рахунки в банках, у тому числі валютні.

Для організації і проведення антитерористичних операцій та координації діяльності суб`єктів, які ведуть боротьбу з тероризмом чи залучаються до антитерористичних операцій, при Службі безпеки України функціонує Антитерористичний центр. Положення про Антитерористичний центр при Службі безпеки України затверджується Президентом України.

Отже, Антитерористичний центр при Службі безпеки України є окремим державним органом.

Відповідно до ст. 10 Закону України від 25.03.1992р. №2229-ХІІ "Про Службу безпеки України" Центральне управління Служби безпеки України відповідає за стан державної безпеки, координує і контролює діяльність інших органів Служби безпеки України. До його складу входять апарат Голови Служби безпеки України та функціональні підрозділи: контррозвідки, військової контррозвідки, контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки, захисту національної державності, інформаційно-аналітичний, оперативно-технічний, оперативного документування, слідчий, зв`язку, по роботі з особовим складом, адміністративно-господарський, фінансовий, військово-медичний та інші згідно з організаційною структурою Служби безпеки України.

Як то указано у ст.11 Закону України від 25.03.1992р. №2229-ХІІ "Про Службу безпеки України", з метою ефективного виконання своїх завдань Службою безпеки України створюються її регіональні органи: обласні управління Служби безпеки України, їх міжрайонні, районні та міські підрозділи, розміщення і територіальна компетенція яких можуть не збігатися з адміністративно-територіальним поділом України. В інтересах державної безпеки органи і підрозділи Служби безпеки України можуть створюватися на окремих державних стратегічних об`єктах і територіях, у військових формуваннях. У своїй оперативно-службовій діяльності регіональні органи Служби безпеки України є незалежними від органів місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування, посадових осіб, партій і рухів.

За наведеними у ст.1 Закону України від 20.03.2003р. №638-IV "Про боротьбу з тероризмом" визначеннями: антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності; район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція; режим у районі проведення антитерористичної операції - особливий порядок, який може вводитися в районі проведення антитерористичної операції на час її проведення і передбачати надання суб`єктам боротьби з тероризмом визначених цим Законом спеціальних повноважень, необхідних для звільнення заручників, забезпечення безпеки і здоров`я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.

Згідно з ст.11 Закону України від 20.03.2003р. №638-IV "Про боротьбу з тероризмом" рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України за письмовим дозволом Голови Служби безпеки України або керівником координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України за письмовим дозволом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим з Головою Служби безпеки України. Про рішення щодо проведення антитерористичної операції негайно інформується Президент України.

Відповідно до ст.12 Закону України від 20.03.2003р. №638-IV "Про боротьбу з тероризмом" для безпосереднього управління конкретною антитерористичною операцією та керівництва силами і засобами, які залучаються до здійснення антитерористичних заходів, утворюється оперативний штаб, очолюваний керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України (координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України) або особою, яка його заміщує, першим заступником чи заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України. Порядок діяльності оперативного штабу з управління антитерористичною операцією визначається на основі Положення про нього, яке затверджується Кабінетом Міністрів України. Керівник оперативного штабу визначає межі району проведення антитерористичної операції, приймає рішення про використання сил і засобів, що залучаються до її проведення, а в разі потреби за наявності передбачених законом підстав вносить на розгляд Ради національної безпеки і оборони України пропозиції щодо введення надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях. Втручання в оперативне управління антитерористичною операцією будь-яких осіб незалежно від посади не допускається.

Статтею 1 Закону України від 02.09.2014р. №1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" визначено, що період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Аналізуючи положення згаданих вище норм права, суд доходить до переконання про те, що виконання особовим складом Служби безпеки України завдань згідно з та у порядку Закону України від 25.03.1992р. №2229-ХІІ "Про Службу безпеки України" слід відмежовувати від виконання особовим складом Служби безпеки України завдань згідно з та у порядку Закону України від 20.03.2003р. №638-IV "Про боротьбу з тероризмом".

До оголошеної Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 антитерористичної операції територіальні органи Служби безпеки України (в контексті імперативного залучення одразу усього особового складу) в автоматичному порядку не залучались, натомість, особовий склад територіальних органів Служби безпеки України підлягав залученню до участі в означеній антитерористичній операції у порядку Закону України від 20.03.2003р. №638-IV "Про боротьбу з тероризмом" за конкретним та індивідуальним наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеці України.

Сама по собі обставина фізичної дислокації територіальних органів Служби безпеки України на території проведення згаданої вище антитерористичної операції не призводила ані до автоматичного виконання особовим складом цих органів завдань антитерористичної операції, ані до автоматичного набуття статусу учасника антитерористичної операції.

Наведеним спростовуються усі аргументи заявника про потребу у витребуванні доказів відносно періоду проходження військової служби на військовій посаді в організаційній структурі Ізюмського міжрайонного відділення Управління Служби безпеки України в Харківській області, позаяк виконання заявником завдань за штатною військовою посадою в означений період часу з викладених вище аргументів суду не може бути кваліфіковано у якості участі у проведенні антитерористичної операції.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Згідно із сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21 стандартами доказування обставин спору: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

Суд відмічає, що у силу ч.4 ст.44, ч.2 ст.78, ч.3 ст.78, п.4 ч.5 ст.160, п.5 ч.5 ст.160, ч.4 ст.161, ч.4 ст.162 КАС України обовязок повідомлення суду усіх обставин справи та підтвердження доводів про існування цих обставин відповідними доказами покладений, насамперед на учасників справи сторони спору.

Окрім того, суд згідно з ч.4 ст.9 КАС України обтяжений законодавцем обовязком встановити обєктивну істину у кожному спорі за власною ініціативою безвідносно до стану виконання учасниками справи сторонами спору згаданого вище процесуального обовязку.

У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 06.06.2024р. у справі №400/1217/23: 1) Обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі; 2) Позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності; 3) обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається. При цьому підставу позову повинен довести саме позивач. Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви. В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів.; 4) Посилання позивача на те, що в силу вимог частини другої статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Суд зауважує, що у спірних правовідносинах заявник не отримував довідки за формою Додатку №1 до Порядку №413 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України; не звертався до суду з позовом про спонукання належного субєкта владних повноважень до видачі на імя заявника довідки за формою Додатку №1 до Порядку №413 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України; виконання заявником суто службових обов`язків під час проходження військової служби на штатній військовій посаді Ізюмського міжрайонного відділення УСБУ в Харківській області обєктивно не може бути кваліфіковано у якості виконання завдань саме антитерористичної операції; тривалість часу відрядження за наказом першого заступника Голови керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 21.01.2015р. №032 (10.01.2015р.) є обєктивно недостатньою для набуття права на отримання правового статусу учасника бойових дій.

За таких обставин суд не знаходить підстав для витребування будь-яких інших додаткових доказів у спорі, позаяк приєднані до справи копії документів у розумінні ч.2 ст.73 КАС України повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин і є цілком достатніми для ухвалення рішення по суті вимог заявника.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту наведеної норми процесуального закону викладено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність порушення власних прав та охоронюваних законом інтересів приватної особи/заявника.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах субєкт владних повноважень Відповідач №2 забезпечив дотримання положень ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк відсутність складеної на імя заявника довідки за формою Додатку №1 до Порядку №413 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а також відсутність обєктивних даних про особисте та безпосереднє виконання заявником завдань саме антитерористичної операції унеможливлювала вчинення субєктом владних повноважень за зверненням заявника будь-якого іншого правомірного управлінського волевиявлення, окрім відмови у наданні статусу учасника бойових дій.

Отже, у спірних правовідносинах заявником не доведено існування факту порушеного Відповідачем №2 права (інтересу) на набуття правового статусу учасника бойових дій.

Наведене є визначеною законом підставою для відмови у позові.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми зясування обєктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів позову окремій детальній оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не має юридичного значення для правильного вирішення спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко