Справа № 160/23950/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

09 вересня 2024 року Справа 160/23950/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

03 вересня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 , яка надійшла в підсистемі «Електронний Суд» в якій позивач просить суд:

- визнати дії військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України протиправними щодо не нарахування і невиплати в повному обсязі: відповідно до вимог наказу Міністра Оборони України від 07 червня 2018 року №260, рішення Міністра Оборони України від 14.01.2020 №248/291: одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний рік служби, за 12 років;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства Оборони України нарахувати та виплатити відповідно до вимог наказу Міністра Оборони України від 07 червня 2018 року №260, рішення Міністра Оборони України від 14.01.2020 №248/291: одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний рік служби, за 12 років в сумі 35 417,70 грн.

Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність дій відповідача щодо обчислення розміру належної до сплати позивачу виплати.

Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/23950/24 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді ОСОБА_2 .

Згідно пункту 3 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Перевіривши позовну заяву на відповідність вимогам ст. ст. 160, 161, 172 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що вона підлягає залишенню без руху, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За ч. 6 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Згідно ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Позивачу 25.12.2023 року виплачено кошти, однак позивач не погоджується з розміром відповідної суми, вважаючи її заниженою. При цьому цей позов подано 03.09.2024 року. Таким чином, позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з цим позовом.

В тексті позовної заяви позивачем заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду. В обґрунтування клопотання позивач посилається на те, що про порушення своїх прав дізналась лише 10.08.2024 року, отримавши від відповідача поштою довідку від 24.07.2024 року №8254ЄФЕС про розрахунок і виплату належних сум. В свою чергу отримавши 25.12.2023 року зарахування відповідних сум на свій рахунок позивач не дізналась про порушення своїх прав, оскільки не є фінансистом та не знає особливостей нарахування грошового забезпечення у відповідача, тим більше, що протягом 2022-2023 років відповідач здійснював позивачу виплати різних сум, через що зробити конкретний розрахунок особисто позивач не могла. Більш того, до 28.07.2022 року позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною, а тому не знала свого повного грошового забезпечення і не могла самостійно розрахувати розміри відповідних виплат. Отримавши від відповідача довідку з відповідними роз`ясненнями позивачу стало зрозуміло, що її права порушено.

Вирішуючи вказане клопотання суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суттєвою обставиною в наявній юридичній ситуації є існування між цими ж сторонами спору, що вирішено судом в ході розгляду справи №160/3208/23 (суддя Боженко Н.В.). Саме на виконання рішення суду в цій справі позивачу і здійснено розмір виплат, з яким позивач не погоджується.

Так, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року у справі №160/3208/23 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_3 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік, одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 36581,49 гривень (тридцять шість тисяч п`ятсот вісімдесят одна гривня 49 копійок).

Тобто, рішенням суду присуджено здійснити позивачу конкретні виплати, при цьому з мотивувальної частини рішення суду вбачається, що відповідні виплати мають розмір, який визначається законодавством. Так, розмір грошової допомоги на оздоровлення дорівнює розміру місячного грошового забезпечення, що передбачено п. 1 розділу XXIII Порядку №260 та процитовано судом у відповідному розділі рішення суду. Відповідно, позивач не могла не знати, що розмір, зокрема, цієї виплати дорівнює її грошовому забезпеченню за один місяць. Як наслідок, отримавши виплату, яка дорівнює розміру її грошового забезпечення за один місяць, позивач не могла не зрозуміти розмір свого грошового забезпечення за один місяць.

Більш того, зі змісту рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року у справі №160/3208/23 вбачається, що судом досліджувався грошовий атестат позивача та картка її особового рахунку, а також наказ про зарахування позивача до військової частини НОМЕР_1 , яким встановлено позивачу розмір надбавки та премії. Ці докази були надані саме позивачем, а здійснюючи перерахунок вказаних в цих документах величин в розрахунку на місяць можна встановити розмір місячного грошового забезпечення позивача.

Також суд зазначає, що в будь-якому випадку стан обізнаності позивача про розмір свого грошового забезпечення не міг бути таким, як зазначає позивач, адже існував також період, коли позивач проходила військову службу та не перебувала у відпустці, а тому навіть з урахуванням перебування у відпустці протягом років позивач не могла не мати такого рівня обізнаності про розмір свого грошового забезпечення, який дозволив би відрізнити виплату за 7 років від виплати за 12 років з огляду на суттєву відмінність відповідних сум.

25.12.2023 року на рахунок позивача згідно наданої виписки, в т.ч. зазначеного призначення платежів, сплачено:

1) грошова допомога на оздоровлення за 2022 рік 13952,60 грн;

2) одноразова грошова допомога при звільненні 48834,11 грн;

3) матеріальна допомога за 2022 рік 728,90 грн.

Суд зауважує, що виплати здійснені з відрахуванням 1,5% військового збору.

Отже, в призначенні платежу за виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні дійсно не вказано кількість років, за яку здійснено виплату.

Однак, позивач не могла не знати, що розмір грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік дорівнює розміру її місячного грошового забезпечення. Відповідно, перевірка належності розміру одноразової грошової допомоги при звільненні (згідно твердження позивача 12, а не 7 розмірів місячного грошового забезпечення позивача, помножених на 50%) зводиться до множення розміру грошової допомоги на оздоровлення на відповідну кількість років та на 50%. Розуміння вказаного співвідношення та проведення зазначених математичних дій не вимагає наявності освіти фінансиста та будь-яких спеціальних знань.

Відповідно, під час розгляду справи №160/3208/23, а тим більше з 25.12.2023 року позивач знала (повинна була дізнатись) про розмір свого місячного грошового забезпечення, через що відповідні доводи позивача судом відхиляються.

Як наслідок, з 26.12.2023 року розпочав свій перебіг строк звернення до суду та сплив 26.03.2024 року, в той час як позов подано 03.09.2024 року, тобто з простроченням на понад 5 місяців.

Суд зауважує, що дії позивача щодо отримання довідки від військової частини з відповідними роз`ясненнями в наявній юридичній ситуації не були необхідними та вимушеними, оскільки уся необхідна інформація для розуміння стверджуваного факту порушення своїх прав у позивача була в розпорядженні ще станом на 25.12.2023 року.

Більш того, дії позивача щодо отримання відповідної довідки вчинені не протягом розумного строку від дня отримання відповідних сум, що вказує на намагання штучно створити підстави для поновлення строку звернення до суду. Позивач стверджує, що ще у лютому зверталась до відповідача за отриманням такої довідки, при цьому відповіді не було надано, однак ця обставина не підтверджена жодним чином, що в будь-якому випадку не спростовує вищевикладених висновків суду щодо стану обізнаності позивача про порушення своїх прав.

Строки звернення до суду встановлені для забезпечення правової визначеності, в свою чергу здійснення судом правозастосування відповідних норм права є втіленням балансу між дотриманням такої правової визначеності та правом на доступ до правосуддя, захист такого права належить здійснювати в т.ч. у випадках поважності підстав для його нереалізації. Наявні в даній юридичній ситуації обставини не свідчать про те, що мають місце обставини, які б були пропорційними відповідному втручанню у стабільність правовідносин та правову визначеність для учасників таких відносин, адже наведені позивачем підстави для поновлення строку звернення до суду є цілком необґрунтованими, в той час як строк звернення до суду пропущено майже на пів року.

З цих підстав суд визнає неповажними причини пропуску позивачем строку звернення до суду, в зв`язку з чим відмовляє у задоволенні клопотання про поновлення такого строку.

Згідно ч. 1 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 123, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху (ч.1 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України).

За таких обставин, суд вважає, за необхідне, дану позовну заяву залишити без руху із наданням строку для усунення недоліків.

Керуючись ст. ст. 122, 123, 161, 169, 171, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без руху.

Запропонувати позивачу протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали надати до суду:

- заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних причин його пропуску з наданням суду на їх підтвердження відповідних доказів.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до частини 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України та пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк. Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали надіслати особі, що звернулася із позовною заявою.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Кодексом адміністративного судочинства України.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями), згідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко