Справа № 420/2612/24
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2024-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/2612/24

Перша інстанція: суддя Білостоцький О.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

22 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.03.2020 року по 21.12.2023 року включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.03.2020 року по 21.12.2023 року у сумі 224 590,90 грн відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №60 від 12.03.2020 року, його з 13.03.2020 року виключено зі списків особового складу та знято зі всіх видів грошового забезпечення. Водночас, при звільненні позивачу не було нараховано індексацію грошового забезпечення за період з 17.05.2016 року по 28.02.2018 року. Вказана виплата відповідачем остаточно була здійснена 22.12.2023 року на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20.12.2022 року по справі №140/6778/22. Позивач зазначив, що у зв`язку із не проведенням остаточного розрахунку у день виключення з військової частини, відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати коштів до дня фактичного здійснення розрахунку тобто з 14.03.2020 року по 21.12.2023 року.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що вимога позивача щодо стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22 досліджено питання застосування редакції статті 117 Кодексу законів про працю України та зазначено, що до військовослужбовців, які були звільнені з військової служби або переведені до іншої військової частини до 19.07.2022 року застосуванню підлягає редакція КЗпП України до 19.07.2022 року, тобто стягненню підлягає середній заробіток за весь період затримки розрахунку (з дати звільнення до дати розрахунку) не обмежений шістьма місяцями, проте із урахуванням частки виплачених коштів після звільнення.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.

ОСОБА_1 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 та згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №60 від 12.03.2020 року, його, старшого лейтенанта, заступника начальника відділення експлуатації телекомунікаційного обладнання інформаційно-телекомунікаційного вузла батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , тимчасово виконуючого обов`язки заступника командира роти з озброєння роти зв`язку батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення, призначеного наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) №134 від 25.02.2020 року на посаду начальника зміни відділення інформаційних систем центру інформаційних систем батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 , з 13.03.2020 року виключено зі списків особового складу частини та визнаний таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 20.12.2022 року по справі №140/6778/22, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2023 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17 травня 2016 року по 28 лютого 2018 року із встановленням січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення та індексацію грошового забезпечення відповідно до абзаців 4, 5 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, за період з 01 березня 2018 року по 13 березня 2020 року.

На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20.12.2022 року по справі №140/6778/22 позивачу 22.12.2023 року виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 70 404,67 грн.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що призначення наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) №134 від 25.02.2020 року позивача на посаду начальника зміни відділення інформаційних систем центру інформаційних систем батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 , та направлення позивача для подальшого проходження служби до іншої військової частини - не є звільненням в розумінні ст.116 КЗпП України, так як військова служба позивача після цього продовжилась, а тому до відповідача не може застосовуватися відповідальність передбачена ст.117 КЗпП України.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» тощо.

Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа № 340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа № 826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа № 824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа № 2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 18 листопада 2022 року у справі № 1.380.2019.005781.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із статтею 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст.117 КЗпП України (в чинній редакції) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Судова колегія вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що в даному випадку виключення позивача із списків особового складу ВЧ та направлення його до нового місця служби не є звільненням в розумінні ст.116 КЗпП, а тому відсутні підстави для настання відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

За приписами ч.1 ст.26 цього Закону, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:

а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;

б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

У разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України. Зазначена характеристика додається до особової справи військовослужбовця.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

В даному ж випадку, з ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача стягнуто недоплачене грошове забезпечення, фактично заробітну плату, однак позивач продовжив проходити військову службу у Збройних Силах України, а отже факт звільнення зі служби відсутній.

З викладеного вбачається відсутність підстав для виплати позивачу ВЧ НОМЕР_1 середнього заробітку, передбаченого частиною першою статті 117 КЗпП України.

Подібна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 520/1897/22 від 21 лютого 2024 року.

Посилання апелянта на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у справі №380/19103/22 від 30 листопада 2023 року колегія суддів вважає незастосовними для цих правовідносин, оскільки дослідженню під час розгляду справи підлягали періоди стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, на підставі ст.117 КЗпП. Питання, чи є перехід на нове місце військової служби звільненням з попереднього, у розумінні ст.116 КЗпП, перед судами під час розгляду справи №380/19103/22 не стояло. Крім того, в апеляційній скарзі представник позивача навів висновок з постанови ВС, який не відповідає змісту самої постанови. Інші доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не був звільнений з військової служби 13.03.2020 року, а тому відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.03.2020 року по 21.12.2023 року, оскільки відповідний обов`язок виникає тільки в разі звільнення військовослужбовця зі служби та проведенням з ним остаточного розрахунку.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 29 січня 2024 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко