Справа № 203/2989/24
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2024-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

05 вересня 2024 року Справа № 203/2989/24
судді Третього апеляційного адміністративного суду Олефіренко Наталії Анатоліївни стосовно постанови колегії суддів від 05 вересня 2024 року в адміністративній справі №203/2989/24 за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про продовження строку затримання іноземця з метою забезпечення видворення за межі території України,
21.12.2023 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалене рішення про затримання відповідача на шість місяців з метою забезпечення видворення за межі території України. Протягом вказаного строку з незалежних від позивача причин рішення суду виконане не було, що стало причиною звернення до суду з позовом про продовження зазначеного строку на шість місяців
Зазначене рішення не виконане з незалежних від позивача причин (висловлення відповідачем бажання самостійно виїхати, відсутність коштів на виконання рішення)
Приймаючи зазначене рішення суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що примусове висилання позивача з України порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи та становить собою непропорційне втручання в право на повагу до особистого життя.
Зокрема, досліджуючи пояснення ОСОБА_2 (а.с.15) вбачається про намір його легалізувати своє знаходження на території України , в чому йому було відмовлено, при прийнятті оскаржуваного рішення питання наявності родинних зв`язків позивача не з`ясовувалося, що є обов`язковим у цьому випадку з огляду на практику Європейського Суду з прав людини.
Крім того, резолютивна частина оскаржуваного рішення про примусове повернення до країни походження (а.с.18-20) містить зобов`язання позивача покинути територію України у термін до 20 грудня 2023 року, дата зазначена в рішенні 14.12.2023 року.
З даним рішенням ОСОБА_2 був ознайомлений 14.12.2023 року.
Оскільки метою надання часу для добровільного повернення є саме право особи самостійно виконати рішення, то відсутність розумного строку на його виконання відповідно унеможливлює добровільне виконання вказаного рішення.
20.12.2023 року відділом ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийнято рішення про примусове видворення з України гр.Республіки Вірменія ОСОБА_2 (а.с.21)
21.12.2023 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалене рішення про затримання відповідача на шість місяців з метоюзабезпечення видворенняза межітериторії України (а.с.а.с. 28 30).
Відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Частиною першою статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрацією державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150, примусове видворення передбачає виявлення порушника, поміщення його в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, документальне оформлення примусового видворення, подальше супроводження іноземця до пункту пропуску через державний кордон України чи до країни походження.
Відповідно до статті 29 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.
Висловлюючи окрему думку, зазначаю про наступне.
Аналіз наведених в попередньому розділі правових норм дає підстави для висновку, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: перша - прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення і друга - ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Тобто, обов`язковим є попереднє прийняття компетентним органом рішення про примусове повернення.
Обов`язковість прийняття уповноваженим органом державної влади України рішення про примусове повернення має на меті, зокрема, надання особі, щодо якої таке рішення прийнято, строку і можливості добровільно залишити територію України.
З наведеного вбачається, що строк, встановлений рішенням про примусове повернення, повинен бути достатнім для його виконання та самостійного виїзду іноземця з України, однак, не повинен перевищувати 30 днів.
Факт ухилення від виїзду після прийняття цього рішення може бути встановлено і підтверджено лише після закінчення строку, наданого іноземцю чи особі без громадянства.
Судами встановлено, і не заперечується відповідачем у справі, що рішенням про примусове повернення з України стосовно громадянина Республіки Вірменія ОСОБА_2 позивачу не було надано достатній строк добровільно залишити територію України.
Отже, позивачу не було надано можливості добровільно залишити територію України або оскаржити рішення про примусове повернення.
Частиною тринадцятою статті 289 КАС України передбачено, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
20.12.2023 року з метою забезпечення видворення за межі території України ОСОБА_2 був затриманий та поміщений до Державної установи «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, ДМС», про що, того ж дня повідомлено Посольство Республіки Вірменія в України.
Станом на день звернення з даним позовом про продовження строку затримання у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства з метою забезпечення видворення за межі України громадянина Республіки Вірменія ОСОБА_2 будь-яких дій з метою забезпечення видворення за межі території України останнього відповідачем вчинено не було.
Виходячи з цього, вважаю відповідачем не наведено обставин які унеможливлюють примусове видворення іноземця, який незаконно перебуває в Україні, перелік умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи та які є підставою для продовження строку її затримання в ПТПІ, наведений у частині тринадцятій статті 289 КАС України і цей перелік є вичерпним, а отже підставою для продовження строку затримання іноземця, в даному випадку не вачається.
Отже, позивач не посилався на умови, визначені у частині тринадцятій статті 289 КАС України, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи, а саме: на відсутність співпраці з боку іноземця під час процедури його ідентифікації або неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця чи документів, необхідних для його ідентифікації.
При цьому, незважаючи на те, що ще з грудня 2023 року ГУ ДМС України в Дніпропетровській області володіло інформацією про те, що іноземець не має коштів на придбання квитка для повернення до країни походження, із запитом про отримання державних коштів для його придбання позивач не звертався до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України, тобто за дев`ять днів до закінчення шестимісячного строку затримання іноземця, міграційний орган зазначає про недостатність часу для вжиття ним заходів щодо видворення іноземця.
За наведених обставин вважаю, що по справі прийнято помилкове рішення, висновки, що зазначені позивачем обставини є підставою для продовження строку затримання відповідача, особу якого ідентифіковано є необгрунтоіваними.
Крім того, відповідно до пункту 30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних з перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Стаття 1 конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією.
У цій справі відповідач, приймаючи рішення, мав би також виходити з правових і фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення.
Така правова позиція повинна бути застосовна під час розгляду цієї справи.
Суддя Н.А. Олефіренко