Справа № 320/22199/23
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2024-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2024 року 320/22199/23

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Дудін С.О., судді: Басай О. В., Кушнова А. О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Міністерства освіти і науки України, про визнання протиправною та скасування постанови.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Кабінету Міністрів України (далі по тексту також відповідач, КМУ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Міністерства освіти і науки України (далі по тексту також третя особа, МОН України), в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Кабінету Міністрів України від 19.05.2023 №502 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань підготовки та атестації здобувачів наукових ступенів».

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що наказом Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого від 19.04.2023 №177-К його зараховано до аспірантури за очною (денною) формою навчання зі строком навчання з 19.04.2023 по 18.04.2027.

Позивач зазначив, що приймаючи рішення про вступ до аспірантури, він ознайомився з положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 №261 «Про затвердження Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у закладах вищої освіти (наукових установах)» в редакції від 19.04.2019 (далі по тексту також Постанова №261) та постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 №44 «Про затвердження Порядку присудження ступеня доктора філософії та скасування рішення разової спеціалізованої вченої ради закладу вищої освіти, наукової установи про присудження ступеня доктора філософії» в редакції від 22.03.2022 (далі по тексту також Постанова №44). Ознайомившись з означеними постановами КМУ, чинними на момент вступу до аспірантури, позивач вказав про прийняття позитивного рішення про вступ до аспірантури, зазначивши, що деякі норми цих постанов мали для нього принципове значення (особливо положення щодо строку навчання в аспірантурі, який становив 4 роки, а також можливість здобувача за наявності поважних причин за письмовою заявою отримати висновок про наукову новизну, теоретичне та практичне значення результатів дисертаційного дослідження та захистити дисертаційне дослідження протягом 2 років після відрахування), маючи на мету навчання в аспірантурі, поетапну та планомірну роботу над дисертаційним дослідженням, а також гармонійне поєднання наукової діяльності та практики.

Однак, 19.05.2023 відповідачем прийнято спірну постанову від 19.05.2023 №502 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань підготовки та атестації здобувачів наукових ступенів» (далі по тексту також Постанова №502), якою, на думку позивача, суттєво обмежено його права як учасника освітньо-наукового процесу, зокрема, в частині скорочення строків на підготовку та захист дисертації доктора філософії, що є порушенням норм Конституції України, законодавства України про освіту, а також вимог основоположних принципів права верховенства права, законності та правової визначеності.

Позивач вважає, що спірною постановою обмежено його права на захист дисертації як учасника науково-освітнього процесу, обмежено академічну свободу позивача як учасника освітнього процесу, науковця, встановлено штучні рамки для його розвитку, адже зменшення строку підготовки дисертаційного дослідження, на його переконання, спричинює погіршення якості виконання роботи.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.08.2023 (суддя Журавель В.О.) відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з урахуванням особливостей щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень відповідно до вимог статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України.

Цією ухвалою розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче засідання.

Відповідачем було подано до суду клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, мотивоване тим, що станом на момент звернення позивача до суду спірна постанова в частині, з якими фактично не погоджується позивач, не набрала чинності, у той час як оскарженню підлягають нормативно-правові акти протягом усього періоду їх чинності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Водночас, суд зауважує, що спірні відносини в силу положень статей 19, 20 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають розгляду адміністративним судом в порядку адміністративного судочинства, а звернення позивача з цим позовом до набрання чинності окремими положеннями спірної Постанови №502 не є підставою для закриття провадження у справі.

Враховуючи означене, у суду відсутні підстави для задоволення клопотання КМУ про закриття провадження у справі.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що підставою для внесення змін до Порядку №261 слугував Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань присудження наукових ступенів та ліцензування освітньої діяльності», яким визначено, що строк здобуття освітнього ступеня доктора філософії не може перевищувати терміну навчання в аспірантурі (ад`юнктурі).

Таким чином, спірна постанова №502 була прийнята у зв`язку з необхідністю унормування підзаконного акта у відповідність до законодавчого регулювання правовідносин щодо періоду здобуття освітнього ступеню доктора філософії.

Відповідач наголошує, що відповідно до Закону України «Про вищу освіту» здобувати ступінь доктора філософії можливо тільки під час навчання в аспірантурі (ад`юнктурі), що і було належним чином унормовано Постановою №502.

Відповідачем зазначено, що позивач в адміністративному позові не наводить аргументів стосовно незаконності та невідповідності спірної постанови актам вищої юридичної сили, що, на думку КМУ, є додатковим підтвердженням безпідставності та необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Крім того, відповідач зазначає про неможливість захисту прав на майбутнє, оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач не погоджується з положеннями Постанови №502, які набирають чинності з 01.01.2024, тобто вже після звернення позивача до суду.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

МОН України подано до суду пояснення, в яких, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначило, що позивач, посилаючись на неправомірне, на його думку, скорочення строку підготовки та захисту дисертації, не взяв до уваги положення Закону України «Про вищу освіту», відповідно до яких загальний строк, протягом якого здобувач ступеня доктора філософії може підготувати та захистити дисертацію становить 5 років (з урахуванням права на академічну відпустку).

Третя особа зауважила, що встановлення відповідних строків у Постанові №502 дисциплінує здобувачів ступеня доктора філософії та заклади вищої освіти (наукові установи), що здійснюють їх підготовку, і спонукає їх до оптимальної організації освітнього процесу та наукової роботи, що пов`язані із здобуттям ступеня доктора філософії.

Третьою особою зауважено, що спірна постанова пройшла належне обговорення з науковою спільнотою та була прийнята та затверджена КМУ в межах повноважень та у відповідності до вимог законодавства.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 03.10.2023 №949/0/15-23 звільнено ОСОБА_2 з посади судді Київського окружного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

За результатами повторного автоматизованого розподілу адміністративна справа була передана для розгляду судді Дудіну С.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.01.2024 адміністративну справу прийнято до провадження судді Дудіна С. О. для її розгляду за правилами загального позовного провадження. Залишено позовну заяву без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.05.2024 продовжено розгляд адміністративної справи, розпочато підготовку до судового розгляду та призначено підготовче засідання.

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання МОН України про виклик свідка та у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про залучення до участі у справі в якості третьої особи.

Усною ухвалою суду від 06.06.2024, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, після чого було призначено справу до розгляду по суті.

15.08.2024 сторонами було подано до суду клопотання про здійснення розгляду справи у порядку письмового провадження. Представник третьої особи проти задоволення вказаного клопотання не заперечував.

Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

На підставі викладеного, усною ухвалою суду від 15.08.2024, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, вирішено подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

Наказом Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого від 19.04.2023 №177-К позивача зараховано до аспірантури за очною (денною) формою навчання зі спеціальністю 081 «Право» (на умовах договору про надання платної освітньої послуги) строком навчання з 19.04.2023 до 18.04.2027.

Постановою КМУ від 19.05.2023 №502 внесено до постанов Кабінету Міністрів України з питань підготовки та атестації здобувачів наукових ступенів зміни, що додаються.

Відповідно до пункту 2 Постанови №502 вона набирає чинності з дня її опублікування, крім підпункту 2 пункту 1, пункту 3 змін, затверджених цією постановою, які набирають чинності з 1 січня 2024 року.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем означеної Постанови №502, позивач звернувся до суду з позовом, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Суд зазначає, що вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими. Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У відповідності до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень визначені у положеннях статті 264 КАС України.

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 264 КАС України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частин другої, третьої статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Відтак, процесуальний закон вимагає, щоб у позовній заяві про оскарження нормативно-правового акта позивач, з-поміж іншого, обґрунтував свою належність до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт. Таке ж правило має застосовуватись і до оскарження правових актів індивідуальної дії.

Крім того, з аналізу означених норм вбачається, що особливістю провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів є те, що для таких категорій спорів передбачено, фактично, необмежене коло осіб, які можуть ініціювати відкриття відповідного провадження в адміністративному суді; необмежене в часі право на доступ до суду для ініціювання такого спору; додаткові гарантії інформування всіх про початок розгляду судом такого спору; додаткові процесуальні гарантії для сторін, що надаються згідно з положеннями КАС України у справах, що розглядаються за правилами загального позовного провадження; спеціальні повноваження суду, спрямовані на гарантування ефективного захисту.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.05.2022 у справі № 160/9717/21, від 13.03.2023 у справі № 620/4460/21.

Судом встановлено, що оскаржувана Постанова №502 стосується здобувачів наукових ступенів, яким є позивач, що підтверджено наявною в матеріалах справи копією наказу Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого від 19.04.2023 №177-К про зарахування його до аспірантури.

Водночас, суд наголошує, що юридичний спір має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Конституційний Суд України в пп.3.6 п.3 Рішення від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)) зазначив, що системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

У вказаній справі Конституційний Суд України вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Крім цього, особа, яка звертається до суду з позовом повинна довести конкретні факти порушення її прав та інтересів, а саме підтвердити, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені і в результаті визнання тих чи інших дій та/або бездіяльності майнові права чи інтерес заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Тобто позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання протиправним та скасування Постанови №502, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином вона [у повному обсязі] порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Як вже зазначалося судом, Постановою КМУ від 19.05.2023 №502 внесено до постанов Кабінету Міністрів України з питань підготовки та атестації здобувачів наукових ступенів зміни, що додаються.

Відповідно до пункту 2 означеної постанови, вона набирає чинності з дня її опублікування, крім підпункту 2 пункту 1, пункту 3 змін, затверджених цією постановою, які набирають чинності з 1 січня 2024 року.

Підпунктом 2 пункту 1 Змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України з питань підготовки та атестації здобувачів наукових ступенів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19.05.2023 №502 (далі по тексту Зміни №502), у постанові Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 р. № 261 «Про затвердження Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у закладах вищої освіти (наукових установах)» Порядок підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у закладах вищої освіти (наукових установах), затверджений зазначеною постановою, викладено в новій редакції.

Відповідно до пункту 3 Змін №502 у Порядку присудження ступеня доктора філософії та скасування рішення разової спеціалізованої вченої ради закладу вищої освіти, наукової установи про присудження ступеня доктора філософії, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 р. № 44:

1) пункти 10 - 12 виключити;

2) у пункті 13:

абзац перший викласти в такій редакції:

« 13. За наявності позитивного висновку про наукову новизну, теоретичне та практичне значення результатів дисертації здобувач звертається до вченої ради закладу, в якому він виконав освітньо-наукову програму, з письмовою заявою про утворення разової ради не пізніше ніж протягом двох тижнів з дня отримання зазначеного висновку.»;

в абзаці шостому слово «академічна» виключити;

3) абзац перший пункту 14 викласти в такій редакції:

« 14. Вчена рада не пізніше ніж протягом двох місяців з дня отримання заяви здобувача утворює разову раду у складі п`яти осіб, дані про яких внесені до Єдиної державної електронної бази з питань освіти, - голови разової ради, двох рецензентів та двох офіційних опонентів, про що видається наказ закладу, крім наукових та науково-педагогічних працівників вищих військових навчальних закладів, закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти / наукових установ, наукових установ системи Міноборони.»;

4) абзац третій пункту 15 викласти в такій редакції:

«Офіційні опоненти не можуть працювати в одному і тому ж закладі, мати спільні публікації за останні п`ять років з головою, рецензентами та науковим керівником та включаються до складу разової ради за їх письмовою згодою.»;

5) підпункт 4 пункту 16 після слів «наукового керівника» доповнити словами «, та/або іншого члена разової ради»;

6) підпункт 1 пункту 18 після слів «позначки часу),» доповнити словами «висновок про наукову новизну, теоретичне та практичне значення результатів дисертації»;

7) абзац другий пункту 35 викласти в такій редакції:

«Дисертація (разом з активним посиланням на неї в інформаційній системі), висновок про наукову новизну, теоретичне та практичне значення результатів дисертації, рецензії, відгуки, рішення разової ради про присудження ступеня доктора філософії, відеозапис трансляції захисту дисертації, оприлюднені закладом з урахуванням вимог законодавства з питань державної таємниці та службової інформації, повинні бути доступними для вільного перегляду не менш як шість місяців з дати набрання чинності рішенням разової ради про присудження ступеня доктора філософії.»;

8) абзац шостий пункту 48 виключити;

9) пункт 49 після абзацу першого доповнити новим абзацом такого змісту:

«Національне агентство протягом п`яти робочих днів з дати прийняття Комітетом з етики скарги/повідомлення до розгляду оприлюднює її в інформаційній системі, а також надсилає копію скарги до закладу, разова рада якого прийняла відповідне рішення.».

У зв`язку з цим абзаци другий і третій вважати відповідно абзацами третім і четвертим;

10) пункт 53 викласти в такій редакції:

« 53. Видатки, пов`язані з проведенням атестації здобувача, у тому числі з оплатою роботи офіційних опонентів, здійснюються закладом, в якому утворена разова рада, за рахунок джерел, з яких здійснюється підготовка здобувача.

У разі повторного подання дисертації до захисту та проходження атестації видатки, пов`язані з проведенням атестації здобувача, здійснюються ним за рахунок власних коштів або коштів фізичних, юридичних осіб.».

Позивач, оскаржуючи Постанову КМУ №502, зазначає про суттєве обмеження його права як учасника освітньо-наукового процесу, зокрема, в частині скорочення строків на підготовку та захист дисертації доктора філософії.

Позивач зазначає, що відповідно до Постанови №44, яка діяла на момент його вступу до аспірантури, в особи, яка вступала до аспірантури, була можливість розраховувати на те, що їй буде наданий строк для навчання в аспірантурі і підготовки дисертації до захисту максимальною тривалістю у 6 років, з яких 4 роки нормативний термін навчання в аспірантурі, і 2 роки додатково після відрахування з аспірантури.

Так, відповідно до пункту 12 Постанови №44 в редакції станом на момент зарахування позивача до аспірантури здобувач за наявності поважних причин (за станом здоров`я, сімейними обставинами тощо) за письмовою заявою має право на отримання висновку про наукову новизну, теоретичне та практичне значення результатів дисертації та проведення захисту дисертації в разовій раді протягом двох років після відрахування з аспірантури.

Натомість підпунктом 1 пункту 3 Змін вищевказаний пункт 12 Постанови №44 був виключений.

Також позивач стверджує, що пунктом 25 постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 261 «Про затвердження Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у закладах вищої освіти (наукових установах)» в редакції Змін №502 встановлено, що стан підготовки дисертації здобувача до захисту визначається науковим керівником (або консенсусним рішенням двох керівників).

Не пізніше ніж протягом дев`яти місяців до завершення нормативного строку навчання за акредитованою освітньо-науковою програмою здобувач:

1) отримує довідку про виконання освітньо-наукової програми і висновок наукового керівника (керівників) з оцінкою роботи здобувача у процесі підготовки дисертації та виконання індивідуального плану наукової роботи та індивідуального навчального плану;

2) звертається до структурного підрозділу закладу, що виконує відповідну освітньо-наукову програму та здійснює підготовку здобувача, з письмовою заявою про отримання висновку про наукову новизну, теоретичне та практичне значення результатів дисертації. До заяви додаються дисертація в друкованому вигляді та електронній формі, наукові публікації (або їх копії), в яких висвітлено наукові результати дисертації, довідка про виконання освітньо-наукової програми та висновок наукового керівника (керівників).

Позивач стверджує, що після внесення до Порядку змін строк для підготовки дисертації скоротився до 3 років і 3 місяців. Також позивач стверджує, що Постановою №502 не визначено, що робити у випадку пропуску вищевказаного дев`ятимісячного строку.

Відповідно до пунктів 28, 29 постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 р. № 261 «Про затвердження Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у закладах вищої освіти (наукових установах)» в редакції Змін №502 підготовка в аспірантурі (ад`юнктурі) завершується отриманням диплома доктора філософії після публічного захисту дисертації в разовій спеціалізованій вченій раді.

Особа, яка була відрахована із закладу у зв`язку із завершенням навчання за відповідною освітньо-науковою програмою без захисту дисертації, може вступити до закладу повторно.

Особа, яка раніше проходила підготовку в аспірантурі (ад`юнктурі) за державним (регіональним) замовленням, може повторно вступити до закладу для підготовки в аспірантурі (ад`юнктурі) за державним (регіональним) замовленням лише за умови відшкодування коштів, витрачених на її підготовку, відповідно до законодавства.

Здобувачі, які були відраховані із закладу до завершення навчання за відповідною освітньо-науковою програмою, можуть бути поновлені на навчання у цьому закладі в межах ліцензованого обсягу.

Позивач зазначає, що з прийняттям «Нового порядку» передбачається захист дисертації лише в рамках навчального процесу в аспірантурі, а тому після закінчення такого процесу для захисту дисертації він має ще раз вступити до аспірантури і ще раз поетапно виконувати вимоги освітньо-наукової програми підготовки. При цьому, означеним «Новим порядком» не передбачено скорочення навантаження для аспірантів.

Відповідно до пункту 26 постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 р. № 261 «Про затвердження Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у закладах вищої освіти (наукових установах)» в редакції Змін №502 з метою надання висновку про наукову новизну, теоретичне та практичне значення результатів дисертації не пізніше ніж через місяць з дня надходження заяви проводиться публічна презентація здобувачем наукових результатів дисертації та її обговорення на засіданні базового структурного підрозділу закладу, що виконує відповідну освітньо-наукову програму та здійснює підготовку здобувача. Результати обговорення та проведення презентації відображаються у висновку про наукову новизну, теоретичне та практичне значення результатів дисертації, який підписується головуючим на засіданні структурного підрозділу закладу. Висновок про наукову новизну, теоретичне та практичне значення результатів дисертації надається здобувачеві не пізніше ніж протягом двох тижнів з дня проведення презентації.

У разі отримання негативного висновку про наукову новизну, теоретичне та практичне значення результатів дисертації здобувач може повторно звернутися до структурного підрозділу закладу не пізніше ніж протягом шести місяців до завершення нормативного строку навчання за акредитованою освітньо-науковою програмою з письмовою заявою про отримання такого висновку після доопрацювання дисертації або на поновлення в закладі для завершення виконання відповідної освітньо-наукової програми у разі відрахування.

З наведених в адміністративному позові підстав вбачається про фактичну незгоду позивача з пунктами 25, 26, 28 та 29 постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 р. № 261 «Про затвердження Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у закладах вищої освіти (наукових установах)» в редакції Змін №502, а також з підпунктом 1 пункту 3 Змін №502.

Тобто, позивач, наголошуючи на невідповідності Постанови №502 у повному обсязі, актам вищої юридичної сили, в адміністративному позові, крім пунктів 25, 26, 28 та 29 постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 р. № 261 «Про затвердження Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у закладах вищої освіти (наукових установах)» в редакції Змін №502, а також підпункту 1 пункту 3 Змін №502, не зазначає, у чому саме полягає його порушене право та не вказує, яким чином задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною та скасування означеної постанови у повному обсязі вплине на відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Таким чином, враховуючи не зазначення позивачем жодних підстав, не підтвердження жодними доводами конкретних фактів порушення його прав та інтересів, та у зв`язку з відсутністю жодного обґрунтування, яким чином його права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені і в результаті визнання тих чи інших дій та/або бездіяльності майнові права чи інтерес заінтересованої особи буде захищено та відновлено, спірною Постановою №502, крім пунктів 25, 26, 28 та 29 постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 р. № 261 «Про затвердження Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у закладах вищої освіти (наукових установах)» в редакції Змін №502, а також підпункту 1 пункту 3 Змін №502, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Крім того, як вже зазначалося судом, відповідно до пункту 2 Постанови №502, вона набирає чинності з дня її опублікування, крім підпункту 2 пункту 1, пункту 3 змін, затверджених цією постановою, які набирають чинності з 1 січня 2024 року.

В свою чергу, пункти 25, 26, 28 та 29 постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 р. № 261 «Про затвердження Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у закладах вищої освіти (наукових установах)» в редакції Змін №502 відносяться до підпункту 2 пункту 1 змін, затверджених Постановою №502, які набирають чинності з 1 січня 2024 року. Аналогічним чином набирає чинності і пункт 3 змін, затверджених спірною постановою, яким внесено зміни до Порядку присудження ступеня доктора філософії та скасування рішення разової спеціалізованої вченої ради закладу вищої освіти, наукової установи про присудження ступеня доктора філософії, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 р. № 44 (в частині виключення пункту 12), з чим позивач також не погоджується.

Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів 29.06.2023, тобто за півроку до дати набрання чинності підпункту 2 пункту 1, пункту 3 змін.

За загальним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 року № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Водночас, суд зауважує, що станом на дату звернення позивача до суду за захистом своїх прав та законних інтересів шляхом оскарження Постанови №502 у повному обсязі, фактично не погоджуючись із положеннями пунктів 25, 26, 28 та 29 постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 р. № 261 «Про затвердження Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у закладах вищої освіти (наукових установах)» в редакції Змін №502, а також підпункту 1 пункту 3 Змін №502, ним оскаржено нормативно-правовий акт, який не набрав чинності та, відповідно його дія ще не почалася.

Враховуючи означені обставини, суд дійшов висновку, що фактично поданий позивачем позов направлений на захист прав від порушень у майбутньому.

Натомість обов`язковою умовою надання правового захисту є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Право на захист має особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі №826/3508/17.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2023 року у справі №260/3380/21 зазначила, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Також у цій постанові ВП ВС виснувала, що обов`язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення.

Підсумовуючи наведене, оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні заявлених позивачем позовних вимог слід відмовити, як передчасних.

Водночас, незважаючи на те, що вказані обставини є достатньою самостійною підставою для задоволення позову, суд, керуючись закріпленим в статті 9 КАС України принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі, також вважає за доцільне надати правовий висновок викладеним в адміністративному позові доводам позивача щодо порушення спірною Постановою №502 основоположних принципів: верховенства права, законності та правової визначеності.

Відповідно до статті 8 Конституції України у Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Суд керується позицією, викладеною Венеціанською комісією у своїй доповіді від 04.04.2011 «Верховенство права», де вказано, що правова визначеність є елементом верховенства права та є істотно важливою для питання довіри до судової системи. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону легко доступним, закон має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку.

Як вказав Європейський Суд у рішенні по справі «Ольссон проти Швеції», норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки. Згідно з усталеною практикою Європейського суду поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії» та ін). Окрім того, Європейський суд зазначає, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах «Вєренцов проти України», «Кантоні проти Франції»).

З пояснювальної записки до проєкту постанови КМУ «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань підготовки та атестації здобувачів наукових ступенів» вбачається, що метою його розробки та прийняття є приведення актів Кабінету Міністрів України у відповідність до Закону України від 30.03.2021 № 1369-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань присудження наукових ступенів та ліцензування освітньої діяльності» та удосконалення законодавства з питань підготовки та атестації наукових кадрів на підставі аналізу практики його застосування, шляхом внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 № 261 «Про затвердження Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у закладах вищої освіти (наукових установах)» (зі змінами), Порядку присудження та позбавлення наукового ступеня доктора наук, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.11.2021 № 1197, та Порядку присудження ступеня доктора філософії та скасування рішення разової спеціалізованої вченої ради закладу вищої освіти, наукової установи про присудження ступеня доктора філософії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 року № 44 (зі змінами).

Проєкт акта розроблено відповідно до пункту 2 розділу І «Прикінцеві положення» Закону України від 30.03.2021 № 1369-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань присудження наукових ступенів та ліцензування освітньої діяльності» та підпункту 1 пункту 4 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 630 (зі змінами).

Згідно із Законом України «Про наукову і науково-технічну діяльність» від 26.11.2015 № 848-VIII (далі по тексту також Закон № 848-VIII) аспірант - це вчений, який проводить фундаментальні та (або) прикладні наукові дослідження у рамках підготовки в аспірантурі у закладі вищої освіти / науковій установі для здобуття ступеня доктора філософії.

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 № 1556-VII (далі по тексту також - Закон № 1556-VII) доктор філософії - це освітній і водночас науковий ступінь, що здобувається на третьому рівні вищої освіти на основі ступеня магістра. Ступінь доктора філософії присуджується разовою спеціалізованою вченою радою закладу вищої освіти або наукової установи за результатами успішного виконання здобувачем вищої освіти відповідної освітньо-наукової програми та публічного захисту дисертації у разовій спеціалізованій вченій раді.

Особа має право здобувати ступінь доктора філософії під час навчання в аспірантурі (ад`юнктурі). Особи, які професійно здійснюють наукову, науково-технічну або науково-педагогічну діяльність за основним місцем роботи, мають право здобувати ступінь доктора філософії поза аспірантурою, зокрема під час перебування у творчій відпустці, за умови успішного виконання відповідної освітньо-наукової програми та публічного захисту дисертації у разовій спеціалізованій вченій раді.

Нормативний строк підготовки доктора філософії в аспірантурі (ад`юнктурі) становить чотири роки. Обсяг освітньої складової освітньо-наукової програми підготовки доктора філософії становить 30-60 кредитів ЄКТС.

Наукові установи можуть здійснювати підготовку докторів філософії за власною освітньо-науковою програмою згідно з отриманою ліцензією на відповідну освітню діяльність або за освітньо-науковою програмою, окремі елементи якої забезпечуються іншими науковими установами та/або закладами вищої освіти.

Суд зауважує, що як Порядком підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у закладах вищої освіти (наукових установах), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 року № 261 (абзац 2 пункту 25), так і в редакції після внесення змін спірною Постановою №502 (абзац 10 пункту 21) на аспіранта покладено обов`язок захисту дисертації протягом строку навчання в аспірантурі (в редакції Постанови №502 - та пройти процедуру атестації разовою спеціалізованою вченою радою на підставі публічного захисту наукових досягнень у формі дисертації).

У цій частині нова редакція Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у закладах вищої освіти (наукових установах) приведена у відповідність до чинного законодавства.

Положеннями абзацу 8 частини першої статті 46 Закону № 1556-VII передбачено право здобувача вищої освіти на перерву у навчанні у зв`язку з обставинами, які унеможливлюють виконання освітньої (наукової) програми (за станом здоров`я, призовом на строкову військову службу у разі втрати права на відстрочку від неї, сімейними обставинами тощо).

Крім цього, згідно з абзацом другим частини другої статті 46 Закон № 1556-VII визначено, що здобувачам вищої освіти, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, гарантується збереження місця навчання та стипендії.

Наведені правові норми свідчать про те, що загальний строк, протягом якого здобувач ступеня доктора філософії може підготувати та захистити дисертацію, складається з нормативного строку підготовки та строку академічної відпустки. Інших додаткових строків Законом не передбачено.

Щодо тверджень позивача про протиправне виключення спірною постановою пункту 12 Порядку №44 суд зауважує, що вказаний порядок регулює питання утворення разової спеціалізованої вченої ради закладу вищої освіти, наукової установи (далі - заклад) та присудження нею ступеня доктора філософії, а також скасування рішення разової спеціалізованої вченої ради про присудження зазначеного ступеня.

Згідно з пунктом 2 Порядку №44 (тут і далі в редакції станом до внесення змін спірною постановою) вказані у ньому терміни вживаються в такому значенні:

- атестація здобувача ступеня доктора філософії (далі - атестація здобувача) - встановлення разовою спеціалізованою вченою радою у результаті успішного виконання здобувачем ступеня доктора філософії освітньо-наукової програми та публічного захисту ним дисертації відповідності результатів його наукової роботи вимогам освітньо-наукової програми;

- дисертація здобувача ступеня доктора філософії (далі - дисертація) - кваліфікаційна наукова робота, яка виконана здобувачем ступеня доктора філософії особисто, містить наукові результати проведених ним досліджень та подана з метою присудження йому ступеня доктора філософії;

- здобувач ступеня доктора філософії (далі - здобувач) - особа, яка виконує у закладі освітньо-наукову програму на третьому (освітньо-науковому) рівні вищої освіти з метою здобуття ступеня доктора філософії;

- разова спеціалізована вчена рада (далі - разова рада) - спеціалізована вчена рада, яка утворюється закладом з правом прийняття до розгляду та проведення разового захисту дисертації здобувача з метою присудження йому ступеня доктора філософії.

Відповідно до положень пунктів 10-14 Порядку №44 після завершення навчання за акредитованою освітньо-науковою програмою здобувач:

1) отримує академічну довідку про виконання освітньо-наукової програми, оформлену за формою, затвердженою МОН, і висновок наукового керівника (керівників);

2) звертається до структурного підрозділу закладу, що реалізує відповідну освітньо-наукову програму та/або здійснює підготовку здобувача, з письмовою заявою щодо отримання висновку про наукову новизну, теоретичне та практичне значення результатів дисертації. До заяви додаються дисертація в друкованому та електронному вигляді, наукові публікації (або їх копії), в яких висвітлено наукові результати дисертації, академічна довідка про виконання освітньо-наукової програми та висновок наукового керівника (керівників).

З метою надання висновку про наукову новизну, теоретичне та практичне значення результатів дисертації проводиться публічна презентація здобувачем наукових результатів дисертації та її обговорення на засіданні структурного підрозділу закладу, що реалізує відповідну освітньо-наукову програму та/або здійснює підготовку здобувача. Результати обговорення та проведення презентації відображаються у висновку про наукову новизну, теоретичне та практичне значення результатів дисертації, який підписується головуючим на засіданні структурного підрозділу закладу.

У разі отримання негативного висновку про наукову новизну, теоретичне та практичне значення результатів дисертації за здобувачем зберігається право на повторне звернення до структурного підрозділу закладу з письмовою заявою щодо отримання такого висновку після доопрацювання дисертації або на поновлення в закладі для завершення виконання відповідної освітньо-наукової програми, якщо здобувач достроково відрахований з аспірантури за власною заявою.

Здобувач за наявності поважних причин (за станом здоров`я, сімейними обставинами тощо) за письмовою заявою має право на отримання висновку про наукову новизну, теоретичне та практичне значення результатів дисертації та проведення захисту дисертації в разовій раді протягом двох років після відрахування з аспірантури.

За умови отримання позитивного висновку про наукову новизну, теоретичне та практичне значення результатів дисертації здобувач має право звернутися до вченої ради закладу, в якому він виконав освітньо-наукову програму, з письмовою заявою про утворення разової ради.

Вчена рада не пізніше двох місяців з дня отримання заяви здобувача утворює разову раду у складі п`яти осіб - голови разової ради, двох рецензентів та двох офіційних опонентів, про що видається наказ закладу.

Відповідно до абзацу п`ятого частини першої та пункту 4 частини другої статті 5 Закону України «Про вищу освіту» третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень віднесено до рівнів вищої освіти, а ступінь доктора філософії/доктора мистецтва віднесено до ступенів вищої освіти. У зв`язку з цим, на здобувачів ступеня доктора філософії поширюється принцип здобуття вищої освіти: навчання, підготовка дипломної роботи, її захист, отримання диплому про вищу освіту.

Позивач стверджує про неправомірне скасування правової норми, про те, що здобувач за наявності поважних причин (за станом здоров`я, сімейними обставинами тощо) за письмовою заявою має право на отримання висновку про наукову новизну, теоретичне та практичне значення результатів дисертації та проведення захисту дисертації в разовій раді протягом двох років після відрахування з аспірантури.

Однак, суд зауважує, що правового регулювання Порядку №44 є атестація здобувачів ступеня доктора філософії після завершення навчання та написання дисертації. При цьому, всі доводи позивача фактияно стосуються Порядку № 502, предметом правового регулювання якого є підготовка здобувачів ступеня доктора філософії.

Відповідно до статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначає Закон України від 27.02.2014 № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» (далі по тексту також Закон № 794-VII).

Положеннями статті 1 Закону № 794-VII визначено, що Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Положеннями частини першої статті 19 Закону №794-VII визначено, що діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління, зокрема, у сфері освіти.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 Закону №794-VII Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина.

Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідальні перед Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні йому.

У свою чергу, відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №630 (далі по тексту також Положення №630) Міністерство освіти і науки України (МОН) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МОН є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної діяльності, інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Положення №630 МОН відповідно до покладених на нього завдань узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його компетенції, розробляє пропозиції щодо вдосконалення законодавчих актів, актів Президента України, Кабінету Міністрів України та в установленому порядку вносить їх на розгляд Кабінету Міністрів України.

Судом встановлено, що МОН України листом від 09.05.2023 №1/6578-23 подано на розгляд КМУ проєкт постанови КМУ «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань підготовки та атестації здобувачів наукових ступенів», підготовлений відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 30.03.2021 №1369-ІХ та підпункту 1 пункту 4 Положення №630.

У довідці про погодження означеного проєкту зазначено про його розробку МОН України, погодження без зауважень першим віце-прем`єр міністром України Міністром економіки України, першим заступником Міністра цифрової трансформації України, з урахуванням зауважень (пропозицій) Міністра юстиції та без урахування зауважень (пропозицій) міністра фінансів України, Голови Наукового комітету Національної ради України з питань розвитку науки і технологій, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

У висновку Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи означеного проекту надано загальну підсумкову оцінку «відповідний із зауваженнями щодо недотримання нормопрєктувальної техніки» та зазначено про відповідність Конституції та законам України, іншим актам законодавства, принципу недискримінації, принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків.

Тобто, враховуючи набрання чинності Законом №1369-ІХ виникла необхідність унормування підзаконного акта (Порядку №261), зокрема, в частині строку здобуття освітнього ступеня доктора філософії, наслідком чого слугувало прийняття КМУ спірної Постанови№502, відносно проєкту якого надано висновок щодо його відповідності Конституції та законам України, іншим актам законодавства.

Таким чином, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи законність спірної Постанови №502 та відповідність її правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Окремо суд звертає увага на те, що питання конституційності спірної Постанови №502 не є предметом розгляду в межах адміністративного судочинства в силу положень частини першої статті 264 КАС України.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду даної справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, судові витрати суд залишає за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуючий суддя Дудін С.О.

Судді Басай О. В.

Кушнова А. О.