Справа № 160/22189/23
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2023-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н. В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
31.08.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не здійснення нарахування і не виплати належної ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди у розмірі 419 993,00 грн. за час проходження ним стаціонарного лікування в закладах охорони здоров`я та перебування у відпустках для лікування, у тому числі:
- за період перебування на стаціонарному лікування з 24.01.2023 по 22.02.2023 100 000 грн. (30 днів);
- за період перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення з 23.02.2023 по 24.03.2023 - 100 000 грн. (30 днів);
- за період перебування на стаціонарному лікуванні з 15.03.2023 по 29.03.2023 - 50 000 грн. (15 днів);
- за період перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення з 15.04.2023 по 14.05.2023 - 100 000 грн. (30 днів);
- за період перебування на стаціонарному лікування з 19.04.2023 по 09.05.2023 - 69 993 грн. (21 день);
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити, ОСОБА_1 додаткову грошову винагороди у розмірі 419 993,00 грн. за час проходження ним стаціонарного лікування в закладах охорони здоров`я та перебування у відпустках для лікування, у тому числі:
- за період перебування на стаціонарному лікування з 24.01.2023 по 22.02.2023 - 100 000 грн. (30 днів);
- за період перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення з 23.02.2023 по 24.03.2023 - 100 000 грн. (30 днів);
- за період перебування на стаціонарному лікуванні з 15.03.2023 по 29.03.2023 - 50 000 грн. (15 днів);
- за період перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення з 15.04.2023 по 14.05.2023 - 100 000 грн. (30 днів);
- за період перебування на стаціонарному лікування з 19.04.2023 по 09.05.2023 - 69 993 грн. (21 день).
В обгрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що 24.01.2023 року позивачем отримано бойове поранення під час виконання бойового завдання з відбиття агресії окупаційних військ рф у м. Бахмут. У подальшому у різний проміжок час настали підстави для виплат додаткової винагороди, а саме: перебування на стаціонарному лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, та перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення. Перебування на стаціонарному лікування та у відпустках для лікування підтверджується документами.
Ухвалою від 05.09.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без руху.
Відповідно до розписки, наявної у матеріалах справи, відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження по справі та позовної заяви з додатками 27.10.2023 року.
Відповідач протягом встановленого судом строку правом на подання відзиву не скористався, а також не подав клопотання про продовження строків для подання відзиву.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.
Позивач проходить військову службу в Військовій частині НОМЕР_1 .
24.01.2023 року ОСОБА_1 приблизно о 14:30 год. отримав травму під час виконання бойового завдання з відбиття агресії окупаційних військ рф у місті Бахмут Бахмутського район Донецької області, внаслідок обстрілу окупаційними військами рф позицій 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 сержант ОСОБА_1 отримав бойове травмування. На позиціях військовослужбовцю була надана перша медична допомога. Евакуйований силами медичного пункту медичної роти військової частини НОМЕР_1 , який розташований на АДРЕСА_1 . У подальшому переведений на наступний етап евакуації до 65 військово-медичного шпиталю у м. Дружківка, Донецької області. У госпіталізації відмовлено. Військовослужбовець перебував у засобах індивідуального захисту. Травмування/поранення отримане військовослужбовцем під час виконання ним обов`язків військової служби при захисті Батьківщини, не пов`язане з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення, та не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Вказане підтверджене Довідкою №5531 від 10.04.2023 року про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва).
Відповідно до Довідки №4933 від 26.07.2023 року, виданої в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 , закрита травма, яку отримав останній 24.01.2023 року, є травмою важкого ступеню. Травма, ТАК, пов`язана із захистом Батьківщини.
Не погоджуючись із невиплатою додаткової доплати за час перебування позивача на стаціонарному лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, та перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно частини 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введений воєнний стан з 24.02.2022 року, який неодноразово продовжувався та триває до теперішнього часу.
Згідно абз.4, 5 п.1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року (в редакції від 19.07.2022 року) відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Згідно абз.5, 6 п.1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року (в редакції від 21.01.2023 року) відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Наказом Міністерства оборони №44 від 25.01.2023 року доповнено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260, новим розділом - XXXIV Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану.
Пунктом 11 розділу XXXIV Порядку №260 визначено, що у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.
Так, Довідкою №5531 від 10.04.2023 року про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), Довідкою ВЛК №1434 від 21.02.2023 року та Довідкою №4933 від 26.07.2023 року, підтверджено, що, закрита травма, яку отримав позивач 24.01.2023 року, є травмою важкого ступеню. Травма, ТАК, пов`язана із захистом Батьківщини.
Суд зазначає, що позивач в період з 04.02.2023 року по 05.02.2023 року, з 06.02.2023 року по 07.02.2023 року, з 07.02.2023 року по 22.02.2023 року, з 15.03.2023 року по 29.03.2023 року, з 19.04.2023 року по 09.05.2023 року перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується матеріалами справи.
Щодо періодів перебування позивача у відпустці для лікування після тяжкого поранення з 23.02.2023 року по 24.03.2023 року та з 15.04.2023 року по 14.05.2023 року.
Так, у матеріалах справи наявні Довідки ВЛК №1434 від 21.02.2023 року та №2744 від 14.04.2023 року щодо військовослужбовця ОСОБА_1 , висновок якої наступного змісту: «потребує відпустки терміном 30 діб».
Згідно з пунктом 1.1. глави 1 розділу І Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року №402 (далі Положення, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови).
Відповідно до пункту 2.1 глави 2 розділу І штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК приймають постанови. Постанови ВЛК оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.
З огляду на зазначені норми Положення, висновок ВЛК є змістом (суттю) постанови ВЛК, яка може бути оформлена в формі свідоцтва, довідки або протоколу. Іншими словами, довідка ВЛК є формальним вираженням постанови ВЛК, яка по суті містить в собі висновок, сформований ВЛК за наслідком медичного огляду.
З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що довідка ВЛК №1434 від 21.02.2023 року та Довідка ВЛК №2744 від 14.04.2023 року по суті є висновком ВЛК в розумінні Положення та абзацу 3 пункту 9 розділу І Порядку №260, відповідно до якої за наслідком проведення медичного огляду ОСОБА_1 за станом здоров`я, останній потребує відпустки на 30 (тридцять) календарних днів.
Відповідно до пункту 6.5 глави 6 розділу ІІ Положення для вирішення питання про потребу у відпустці за станом здоров`я або звільненні від виконання службових обов`язків (у тому числі і повторно) військовослужбовець може направлятися на медичний огляд начальником відділення або профільним головним (провідним) фахівцем військового лікувального закладу, у якому він знаходиться на стаціонарному або амбулаторному лікуванні, про що робиться запис в історії хвороби (медичній книжці), який завіряється підписом відповідної посадової особи.
Постанова ВЛК про потребу військовослужбовця у відпустці за станом здоров`я приймається після закінчення стаціонарного лікування в разі, коли для повного відновлення функції і працездатності необхідний термін - не менше 30 календарних днів. Постанова про потребу у відпустці за станом здоров`я оформлюється довідкою ВЛК, яка підлягає контролю штатною ВЛК (без затвердження) (пункт 6.11 глави 6 розділу ІІ Положення).

Відпустка за станом здоров`я надається військовослужбовцю командиром військової частини (закладу), де він проходить службу, на підставі постанови ВЛК (пункт 6.15 глави 6 розділу ІІ Положення).

Пункт 6.35 глави 6 розділу ІІ Положення передбачає, серед іншого, що у воєнний час лікування військовослужбовців має бути закінчене у військовому лікувальному закладі (солдатів, матросів, сержантів і старшин - у батальйонах (командах) видужуючих). У виняткових випадках військовослужбовцям може бути надана відпустка за станом здоров`я на 30 календарних днів. За постановою ВЛК відпустка за станом здоров`я може бути продовжена на такий самий строк, а за відповідних медичних показань - повторно продовжена ще на 30 календарних днів.

Отже, визначення потреби військовослужбовця у відпустці за станом здоров`я та встановлення необхідного терміну для відновлення функції і працездатності такого військовослужбовця відбувається на підставі висновку ВЛК за наслідком медичного огляду ВЛК, що оформлюється довідкою ВЛК, на підставі якої командир військової частини (закладу) надає таку відпустку.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що довідка ВЛК №1434 від 21.02.2024 року та №2744 від 14.04.2023 року є висновком ВЛК про потребу у наданні відпустки за станом здоров`я відповідно до норм Порядку №260, а тому командир Військової частини повинен був видати наказ про виплату грошового забезпечення, в матеріалах справи відсутні докази щодо такого наказу.

Тож, наявні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити додаткову грошову винагороду збільшену до 100000 грн за період перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення з 23.02.2023 року по 24.03.2023 року, з 15.04.2023 року по 14.05.2023 року.

Також суд звертає увагу, що означене стаціонарне лікування та перебування у відпустці для лікування після поранення позивач здійснював у зв`язку з отриманням травми під час виконання бойового завдання з відбиття агресії окупаційних військ рф у місті Бахмут Бахмутського район Донецької області, внаслідок обстрілу окупаційними військами рф позицій 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 . Вказане підтверджене Довідкою №5531 від 10.04.2023 року про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва).

Таким чином, на підставі вищевикладеного позивач набув право на включення до наказу про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000,00 грн.

У свою чергу доказів включення позивача до означених наказів відповідачем до суду не надано, а також не надано доказів виплати позивачу додаткової винагороди, збільшеної до 100000,00 грн. за означені періоди.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити додаткову винагороду у відповідності до Постанови №168 у чітко визначеній сумі, суд зазначає, що нарахування та виплата грошового забезпечення є виключною компетенцією відповідача, як роботодавця. Тому суд не може перебирати на себе повноваження органу в/ч НОМЕР_1 та втручатись в його дискреційні повноваження. Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень не можуть бути виправдані з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України).

Конституційний Суд України в рішенні від 30.01.2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах. Роль суду в правовій державі, окрім іншого, полягає в забезпеченню правового порядку та правової визначеності. Суд не може використовуватись як механізм розбалансування правовідносин, його діяльність має відповідати вимогам справедливості та враховувати наслідки реалізації його рішень.

Судом у цій справі констатовано про необхідність відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткової винагороди відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Здійснення самих розрахунків грошового забезпечення покладається на відповідача в силу його дискреційних повноважень. При цьому, у суду відсутні об`єктивні дані існування у владного суб`єкта наміру на недотримання закону та порушення прав позивача в частині вірного нарахування та виплати належних позивачу сум.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково.

Щодо витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема: витрати на професійну правничу допомогу; витрати, що пов`язані із прибуттям до суду.

Так, за змістом приписів ч.1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1 та 2 ст. 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Як зазначалося вище, за правилами ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Судом встановлено, що на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000,00 грн., представником позивача надано:

- Договір про надання правничої допомоги №71 від 21.08.2023 року, укладений між ОСОБА_1 та АО «Яремчук, Сафонінкова і партнери».

- платіжна інструкція №2PL917357 від 23.08.2023 року на суму 20000,00 грн. Призначення платежу: «за договором про надання правничої допомоги 71 від 21.08.2023 року, ОСОБА_1 ». Отримував: АО «Яремчук, Сафонінкова і партнери» (42472546).

Згідно з Постановою Верховного суду від 08.02.2022 року по справі №160/6762/21 вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, що включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи. Зокрема, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Верховним Судом в постанові від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Тож, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Таким чином, суд вважає, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, за результатами розгляду справи є належним чином обґрунтована, а також співмірна обсягу послуг і витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Розподіл судових витрат у вигляді судового збору здійснюється у відповідності до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення нарахування і не виплати належної ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди збільшеної до 100000 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу, передбаченої Постановою КМУ №168 від 28.02.2022 року, за час проходження ним стаціонарного лікування в закладах охорони здоров`я з 24.01.2023 року по 05.02.2023 року, з 06.02.2023 року по 07.02.2023 року, з 07.02.2023 року по 22.02.2023 року, з 15.03.2023 року по 29.03.2023 року, з 19.04.2023 року по 09.05.2023 року та за період перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення з 23.02.2023 року по 24.03.2023 року, з 15.04.2023 року по 14.05.2023 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 щодо не здійснення нарахування і не виплати належної ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди збільшеної до 100000 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу, передбаченої Постановою КМУ №168 від 28.02.2022 року, за час проходження ним стаціонарного лікування в закладах охорони здоров`я з 24.01.2023 року по 05.02.2023 року, з 06.02.2023 року по 07.02.2023 року, з 07.02.2023 року по 22.02.2023 року, з 15.03.2023 року по 29.03.2023 року, з 19.04.2023 року по 09.05.2023 року та за період перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення з 23.02.2023 року по 24.03.2023 року, з 15.04.2023 року по 14.05.2023 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1073,60 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 20000 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко