Справа № 240/7550/24
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2024-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/7550/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернова Г.В.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

09 вересня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Курка О. П. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирської митниці про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Житомирської митниці, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Житомирської митниці у вигляді не здійснення нарахування та виплати середнього заробітку за період 01.08.2022 по 04.12.2023 проходження ним військової служби за призовом по мобілізації у період дії особливого періоду військового стану;

- зобов`язати Житомирську митницю нарахувати та виплатити середні заробіток за період 01.08.2022 по 04.12.2023 проходження ним військової служби за призовом по мобілізації у період дії особливого періоду військового стану;

- визнати дії відповідача Житомирської митниці протиправними відносно не нарахування та не виплати заробітної плати за особливі умови праці, що включає в себе компенсацію виплат в розмірі трьох мінімальних заробітних плат, розмір якої визначається Державним бюджетом на відповідний рік, щомісячно відповідно до ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-Х у редакції, що діяла до 01.01.2015 за період із 01.01.2006 по 11.01.2024;

- зобов`язати відповідача Житомирську митницю нарахувати та виплатити заробітну плату за особливі умови праці, що включає в себе компенсацію виплат в розмірі трьох мінімальних заробітних плат, розмір якої визначається Державним бюджетом на відповідний рік, щомісячно відповідно до ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-ХП у редакції, що діяла до 01.01.2015 за період із 01.01.2006 по 28.02.2022;

- зобов`язати відповідача Житомирську митницю нарахувати та виплатити заробітну плату за особливі умови праці, що включає в себе компенсацію виплат в розмірі двох мінімальних заробітних плат, розмір якої визначається Державним бюджетом на відповідний рік, щомісячно відповідно до ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-ХП у редакції, що діяла до 01.01.2015 за період із 01.03.2022 по 11.01.2024.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року позовну заяву повернуто позивачу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу передати до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за період 01.08.2022 по 04.12.2023 проходження ним військової служби за призовом по мобілізації у період дії особливого періоду військового стану, а також компенсацію відповідно до відповідно до ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 24.04.2024 позовну заяву залишено без руху та вказано, зокрема, на необхідність подання позивачем клопотання про поновлення строку звернення із позовом до суду разом із сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх інших доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення із позовом до суду.

На виконання вимог ухвали від 20.05.2024 позивач подав заяву про усунення недоліків від 13.05.2024. У вказаній заяві позивача вказував, що враховуючи, що процесуальний строк, який пропустив, припав на період дії воєнного стану на території України, перебування його на військовій службі у зв`язку з мобілізацією, беручи до уваги існуючі обмеження та перешкоди, які встановлені під час вказаного особливого правового режиму, можна вважати поважність причин пропуску строку звернення до суду, а тому наявні підстави для задоволення клопотання про його поновлення.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було наведено жодних причин і не подано доказів, які б підтверджували реальну відсутність у нього можливості підготувати та подати позовну заяву в місячний строк після проведення з ним остаточного розрахунку.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. У частині другій цієї статті зазначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено іншого, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Строки звернення до місцевого загального суду за вирішенням трудових спорів визначені статтею 233 КЗпП України (в чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції), відповідно до частин 1-2 якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин" внесено зміни, зокрема, до статті 233 КЗпП України, відповідно до частин 1-2 якої (у новій редакції) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі № 240/532/20 (постанова від 11 лютого 2021 року) відступив від висновків, зроблених у його численних постановах, та визначився із застосуванням положень статей 233 Кодексу законів про працю України, статті 122 КАС України, а саме - про обмеження права на звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини пов`язані зі звільненням позивача з публічної служби, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосування саме положення частини 5 статті 122 КАС України. З цих підстав, посилання позивача на приписи статті 233 КЗпП України є помилковими.

Подібні за змістом висновки висловлені також Верховним Судом постанові від 31 жовтня 2023 року у справі №240/15151/22 та у постанові від 17.11.2022 у справі №520/12661/19.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з державної служби і з ним відбувся остаточний розрахунок 11.01.2024, а тому кінцевим строком звернення до суду з даними позовними вимогами було 11.02.2024. Таким чином, звернувшись до суду з даним позовом 17 квітня 2024 року, позивач пропустив місячний строк, передбачений чинним законодавством України.

При цьому, варто зауважити, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Колегія суддів також враховує, що судом першої інстанції надано належну оцінку наведеним позивачем причинам пропуску процесуального строку.

Так, за усталеною практикою Верховного Суду введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Отже, саме по собі посилання на введення воєнного стану на території України, не може бути поважною причиною для поновлення процесуального строку без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів.

Водночас, позивачем не було наведено жодних причин і не подано доказів, які б підтверджували реальну відсутність у нього можливості підготувати та подати позовну заяву в місячний строк після проведення з ним остаточного розрахунку.

Також позивач вказує, що проходить службу, в тому числі з 224.02.2022 по 04.12.2023 ОСОБА_1 проходив військову службу за призовом під час мобілізації, що перешкоджало його вчасному зверненню до суду з даним позовом.

Водночас, позивачем не зазначив яким саме чином проходження військової служби позивачем зашкодили останньому звернутись до суду.

Також, позивач до поданої заяви не додав доказів його безпосередньої участі, зайнятості впродовж цього строку не територіях України, де ведуться активні бойові дії.

З цих підстав посилання скаржника на внесення змін до ст.233 КЗпП України в частині обмеження строків звернення до суду з врахуванням діючого на воєнного стану також є безпідставним.

Крім того, вказуючи на висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у справі №260/3564/22, апелянт помилково ототожнює правову природу середнього заробітку за період проходження ним військової служби за призовом по мобілізації та компенсацію відповідно до ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-Х із додатковою винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що наведені у заяві про поновлення строку звернення до суду підстави щодо поважності причин пропуску такого строку не є поважними для поновлення позивачеві пропущеного строку на звернення до суду з даним позовом.

Згідно із ч.2 ст.123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до вимог п.9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними та повернув позов особі, яка його подала, з дотриманням норм процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної ухвали правильно встанови фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстави для його скасування відсутні.

Крім того, у рішення ЄСПЛ по справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії" (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року слід залишити без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Курко О. П. Боровицький О. А.