Справа № 420/10241/24
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2024-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 окремої механізованої бригади (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання нарахувати грошове забезпечення,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 окремої механізованої бригади (військова частина НОМЕР_2 ), в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати наказ №44-РС від 31.07.2022 в частині, що стосується ОСОБА_1 , про зарахування, останнього у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 на підставі підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби в ЗСУ;

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 належного йому грошового забезпечення за період часу з 01.02.2023 до 01.04.2024;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 належне останньому грошове забезпечення з 01.02.2023 по день ухвалення судового рішення у цій справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24.07.2022 року, під час бойових дій, позивач отримав травму. Після закінчення лікування, позивач отримав довідку №300 від 12.08.2022, відповідно до якої позивач потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

Як стало відомо позивачу, на підставі наказу командира НОМЕР_1 ОМБр (в/ч НОМЕР_2 ) від 31.07.2022 №44-РС позивача з 03.08.2022 року зараховано у розпорядження командира цієї ж військової частини на підставі пп. 14 п. 116 Положення про проходження громадянами України військової служби в ЗСУ.

Відповідно до зазначеного пункту Положення, зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі:

14) якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.

На переконання позивача, у командира не було підстав для зарахування його у розпорядження, оскільки позивач перебував на лікуванні.

Також позивач зазначає про наявність судового рішення у справі №420/24520/23, яким його позов задоволено частково, зокрема, визнано протиправним та скасовано підпункт 10.5.1 пункту 10.5 наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №34 від 03.02.2023 року.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 18.04.2024 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження (відповідно до ст. 262 КАСУ) без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

10.05.2024 року за вхід.№ЕС19153/24 надійшов відзив на позов, в якому, зокрема, наголошено на необґрунтованості вимог позивача, оскільки відповідно до пп. 15 п.116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі: якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, - до їх повернення.

Факт перебування на лікуванні не заперечується позивачем та підтверджується доказами по справі.

Отже, спірний наказ є правомірним і скасуванню не підлягає.

Окремо відповідач наголошує, що висновок представника позивача про зарахування позивача в розпорядження на підставі пп. 14 п. 16 Положення не грунтується на письмових доказах, оскільки посилання на цей підпункт відсутнє як в наказі, так і листі військової частини.

14.05.2024 за вхід.№ЕС/96607/24 надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача наголошує, що у листі відповідача від 22.03.2024 року зазначено підставу зарахування позивача в розпорядження на підставі пп. 14 п. 116 Положення.

Також представник позивача зазначає, що у витягу з оскаржуваного наказу №44-РС від 31.07.2022 р. відсутнє посилання на конкретну підставу для зарахування позивача у розпорядження, що свідчить про недотримання обов`язкових реквізитів індивідуального акту.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації в 2022 році у військовому званні солдат та з 07.06.2022р проходить службу в військовій частині НОМЕР_2 .

24.07.2022 року він був направлений до НОМЕР_1-го військового госпіталю, де отримав первинну медичну допомогу, а після цього 26.07.2022р. до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька клінічна багатопрофільна лікарня» Вінницької міської ради (надалі КНП), де 02.08.2022 року йому провели операцію через захворювання не пов`язане з проходженням військової служби та 12.08.2022 року виписали з лікарні.

Військово-лікарською комісією КНП видана довідка №300 від 12.08.2022 року у якій зазначено, що ОСОБА_1 на підставі статті 81,59 ІІ Розкладу хвороб потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

У виписці із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №2754 вказано, за рішенням ВЛК надати відпустку на 30 днів з подальшим прибуттям на ППД (пункт постійної дислокації).

Позивач під час перебування у медичному закладі на лікуванні не визнавався військово-лікарською комісією за станом здоров`я непридатними до військової служби.

Також судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 20.03.2024 №931 призначено додаткове службове розслідування за фактом самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 07.05.2024 року №1430 «Про підсумки проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_1 » наказано: «… солдата ОСОБА_1 вважати таким, що незаконно відсутній у розташуванні підрозділу з 13.08.2022.».

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 08.05.2024 року №133 наказано солдата ОСОБА_1 , у розпорядженні командира частини, вважати таким, що з 13 серпня 2022 року самовільно залишив частину (не прибув з лікування).

Зняти з речового і грошового забезпечення - з 13 серпня 2022 року.

Як вбачається з КП «ДСС», ухвалою суду від 11.07.2024 року відкрито провадження у справі №420/18172/24:

визнати протиправним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_2 від 20.03.2024 №931 про призначення додаткового службового розслідування;

визнати протиправним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_2 від 07.05.2024 №1430 (з основної діяльності) «Про підсумки проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_1 »;

визнати протиправним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_2 від 08.05.2024 №133 (по стройовій частині) в частині, що стосується ОСОБА_1 .

Крім того, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.11.2023 р. у справі №420/24520/23 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано підпункт 10.5.1 пункту 10.5 наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №34 від 03.02.2023 року (стосовно ОСОБА_1 ).

Також рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2023 року, яке набрало законної сили 05.03.2024, у задоволенні позову ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_2 та НОМЕР_3 окремої механізованої бригади (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено повністю.

Предметом розгляду вказаної справи була бездіяльність командира НОМЕР_1 окремої механізованої бригади щодо ненадання позивачу відпустки за станом здоров`я строком на 30 днів на підставі Довідки військово-лікарської комісії №300 від 12.08.2022 р. та зобов`язання командира в/ч НОМЕР_2 негайно реалізувати Довідку військово-лікарської комісії №300 від 12.08.2022 року шляхом надання позивачу відпустки за станом здоров`я для відновлення строком на 30 днів, з можливістю її проведення поза межами дислокації військової частини та її підрозділів.

Судом встановлено наступне: «…Позивач після виписки з лікарні до військової частини за місцем постійної дислокації АДРЕСА_1 не прибув, а за власною ініціативою поїхав до м.Одеса за місцем постійного проживання…

…Про те, що він закінчив лікування та виписаний з лікарні свого прямого командира не повідомив, та доказів що це спростовують матеріали справи не містять…

…Та як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що позивач безпідставно не прибув до військової частини НОМЕР_2 та не подав безпосередньому начальнику письмового рапорту з довідкою ВЛК про надання відпустки, замість чого повернувся до місця свого постійного проживання м.Одеса, що є грубим порушенням військової дисципліни та Статуту в воєнний час.

Тільки через 5-ть місяців в січня 2023 року позивач направив з м.Одеси засобами поштового зв`язку письмовий рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 на відпустку за станом здоров`я до якого додав довідку ВЛК №300 від 12.08.2022р. та згідно копії рекомендованого повідомлення 631 воно було вручено 10.01.2023року ОСОБА_4, про що свідчить підпис останнього (а.с.12)…

… Також суд не залишає без уваги, на те що позивач в позові не яким чином, не пояснює чим він вважає його перебування в період з 12.08.2022 року (день виписки з лікарні) до цього часу в місті постійного проживання у м.Одесі, а не за місцем проходження військової служби…».

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку спірному наказу суд зазначає наступне.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається «Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженим Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі Положення №1153/2008).

Згідно з вимогами пп.15 п.116 Положення №1153/2008 зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, - до їх повернення.

ВИСНОВКИ СУДУ

Як встановлено судом та не заперечується як позивачем, так і відповідачем, ОСОБА_1 з 07.06.2022р проходить службу в військовій частині НОМЕР_2 . 24.07.2022 року він був направлений до НОМЕР_1-го військового госпіталю, де отримав первинну медичну допомогу, а після цього 26.07.2022р. до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька клінічна багатопрофільна лікарня» Вінницької міської ради (надалі КНП), де 02.08.2022 року йому провели операцію через захворювання не пов`язане з проходженням військової служби та 12.08.2022 року виписали з лікарні.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 26.07.2022 №104 ОСОБА_1 вибув на лікування після поранення.

Згідно з наказом Військової частини НОМЕР_2 №44-РС від 31.07.2022 солдата ОСОБА_1 увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження командира, що цілком відповідає приписам пп.15 п.116 Положення №1153/2008.

При цьому, дійсно наказ №44-РС не містить конкретизації підпункту п.116 Положення №1153/2008, як стверджує представник позивача.

Проте, певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra- invalid). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: "протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків" і, на противагу йому, принцип "формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення".

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.

Отже, суд, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, вважає, що порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 813/1790/18.

На переконання суду, спірний наказ №44-РС від 31.07.2022 містить дефект у вигляді відсутності у його тексті посилання на певний підпункт, який підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

Однак, встановлені судом фактичні обставини свідчать про правомірність і своєчасність прийняття спірного наказу, оскільки якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, вони зараховуються у розпорядження - до їх повернення.

При цьому, суд також враховує обставини, встановлені рішення суду у справі №420/2945/23 від 10.11.2023 року, яке набрало законної сили 05.03.2024.

Предметом розгляду вказаної справи була бездіяльність командира НОМЕР_1 окремої механізованої бригади щодо ненадання позивачу відпустки за станом здоров`я строком на 30 днів на підставі Довідки військово-лікарської комісії №300 від 12.08.2022 р. та зобов`язання командира в/ч НОМЕР_2 негайно реалізувати Довідку військово-лікарської комісії №300 від 12.08.2022 року шляхом надання позивачу відпустки за станом здоров`я для відновлення строком на 30 днів, з можливістю її проведення поза межами дислокації військової частини та її підрозділів.

Судом встановлено наступне: «…Позивач після виписки з лікарні до військової частини за місцем постійної дислокації АДРЕСА_1 не прибув, а за власною ініціативою поїхав до м.Одеса за місцем постійного проживання…

…Про те, що він закінчив лікування та виписаний з лікарні свого прямого командира не повідомив, та доказів що це спростовують матеріали справи не містять…

…Та як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що позивач безпідставно не прибув до військової частини НОМЕР_2 та не подав безпосередньому начальнику письмового рапорту з довідкою ВЛК про надання відпустки, замість чого повернувся до місця свого постійного проживання м.Одеса, що є грубим порушенням військової дисципліни та Статуту в воєнний час.

Тільки через 5-ть місяців в січня 2023 року позивач направив з м.Одеси засобами поштового зв`язку письмовий рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 на відпустку за станом здоров`я до якого додав довідку ВЛК №300 від 12.08.2022р. та згідно копії рекомендованого повідомлення 631 воно було вручено 10.01.2023року ОСОБА_4, про що свідчить підпис останнього (а.с.12)…

… Також суд не залишає без уваги, на те що позивач в позові не яким чином, не пояснює чим він вважає його перебування в період з 12.08.2022 року (день виписки з лікарні) до цього часу в місті постійного проживання у м.Одесі, а не за місцем проходження військової служби…».

Вказаним рішенням ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Отже, фактичні обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 в період з 12.08.2022 року (день виписки з лікарні) перебуває в місті постійного проживання у м.Одесі, а не за місцем проходження військової служби.

Щодо грошового забезпечення за період часу з 01.02.2023 до 01.04.2024

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом МОУ від 07.06.2018 р. за №260, визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України.

Виплата грошового забезпечення за останніми займаними посадами зберігається за час відряджень, а також надання оплачуваних відповідно до чинного законодавства України відпусток.

Грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва)) (далі - відпустка для лікування у зв`язку з хворобою), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).

Грошове забезпечення після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах виплачується на підставі висновку лікарняного закладу (військово-лікарської комісії), рішення командира військової частини про продовження перебування в лікарняних закладах та відповідно до вимог чинного законодавства.

Військовослужбовцям строкової військової служби, які перебувають у відрядженнях, відпустках і на лікуванні в лікарняних закладах, грошове забезпечення виплачується за весь період перебування у відрядженнях, відпустках і на лікуванні.

Як встановлено судом, позивач перебував на лікуванні до 12.08.2022 року.

Відпустка позивачу не надавалась, що підтверджено рішенням суду у справі №420/2945/23.

Також судом встановлено, що з 12.08.2022 року (день виписки з лікарні) перебуває в місті постійного проживання у м.Одесі, а не за місцем проходження військової служби.

Пунктом 15 розділу І Порядку №260 встановлено, що грошове забезпечення не виплачується, зокрема, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.

Відсутність ОСОБА_1 на службі з 13.08.2022 року підтверджено як при розгляді даної справи, так і рішенням суду у справі №420/2945/23, яке набрало законної сили.

Відтак, підстав для виплати грошового забезпечення позивачу судом не встановлено.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Згідно з ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 року у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 року у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 року у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 року у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 року у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 року у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 року у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Керуючись ст.ст.2-9, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 293-297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до НОМЕР_1 окремої механізованої бригади (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання нарахувати грошове забезпечення - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення підписано 09.09.2024 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці.

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 )

НОМЕР_6 окрема механізована бригада (військова частина НОМЕР_2 ) (адреса: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1 )

Головуючий суддя Нінель ПОТОЦЬКА

.