Справа № 380/12403/24
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2024-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2024 рокусправа № 380/12403/24

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сподарик Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення,-

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.03.2024 №3408.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що має статус чоловіка, на утриманні якого перебуває троє і більше дітей віком до 18 років (в розумінні як пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, так і п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-ХІІ), тому 26.03.2024 звернувся до відповідача зі заявою про надання відстрочки від призову на військову службу в особливий період (період військового стану) як чоловіку, на утриманні якого перебуває троє і більше дітей віком до 18 років. Однак, отримав відмову, мотивовану тим, що згідно наданих позивачем свідоцтв про народження дітей, їхнім батьком є інша особа, відсутні підтвердження того факту, що батько дітей не бере участі в їх утриманні або ухиляється від виконання аліментних зобов`язань за рішенням суду. Крім цього, вказано, що позивачем не надано жодних підтверджень того факту, що на його утриманні перебуває донька ОСОБА_2 . Позивач вважає таке рішення протиправним, тому звернувся з вказаним позовом до суду.

Ухвалою суду від 14.06.2024 позовну заяву залишено без руху та надано десятиденний строк на усунення її недоліків. На виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, позивачем усунуто вказані недоліки.

Ухвалою суду від 01.07.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, подати відзив на позовну заяву та всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову.

Відповідач позов не визнав, 23.07.2024 за вх.№55975 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, позовні вимоги заперечує, просить суд у задоволенні позову відмовити. Що стосується права позивача на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з тим, що, як позивач вказує у поданій заяві являється батьком чотирьох дітей, його повідомлено, що згідно наданих ним завірених копій свідоцтв про народження дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 їхнім батьком являється ОСОБА_4 . У поданих документах відсутні підтвердження того факту, що батько вказаних дітей не бере участі в їх утриманні або ухиляється від виконання аліментних зобов`язань за рішенням суду. Окрім цього, позивачем не надано жодних підтверджень того факту, що на його утриманні перебуває і його дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У зв`язку з цим, позивача повідомлено, що достатніх правових підстав для його відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, не вбачається.

13.08.2024 за вх.№61805 та 14.08.2024 за вх.№62162 від представника позивача та позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. Зазначив, що відповідачем у відзиві на позовну заяву проігноровано наявність у позивача посвідчення батька багатодітної сім`ї. Вважає, що оскільки на його утриманні перебувало 4 неповнолітніх дітей, він не підлягав призову та мав право на відстрочку відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в редакції до 30.06.2024). Просить позовні вимоги задовольнити.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін в порядку частини сьомої статті 262 КАС України від учасників справи не надходило. З огляду на ці обставини суд на підставі частини п`ятої статті 262 КАС України розглянув справу в порядку письмового провадження без проведення судового засідання, за наявними матеріалами) в межах строку, визначеного статтею 258 КАС України.

Суд з`ясував зміст позовних вимог, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні правовідносини:

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України № НОМЕР_3 .

26.03.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати відстрочку від призову по мобілізації у зв`язку з тим, що він є батьком чотирьох неповнолітніх дітей, а також є працівником Організації Об`єднаних Націй Всесвітня продовольча програма.

До заяви позивачем додано:

-копію паспорта та ІПН;

-копію військово-облікового документа;

-нотаріально засвідчені копії свідоцтв про народження дітей, свідоцтва про шлюб, посвідчення багатодітного батька;

-копію довідки про склад сім`ї та акт про фактичне проживання дітей та сім`ї позивача;

-копії документів, що підтверджують працевлаштування позивача.

Листом від 28.03.2024 №3408, ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомив позивача про відсутність підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. У поданих документах відсутні підтвердження того факту, що батько ОСОБА_3 та ОСОБА_3 не бере участі в їх утриманні або ухиляється від виконання аліментних зобов`язань за рішенням суду. Окрім цього, позивачем не надано жодних підтверджень того факту, що на утриманні позивача перебуває і його дочка ОСОБА_2 .

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У силу статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч.2 ст.1 Закону №2232 військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Частиною 3 статті 1 Закону №2232 передбачено, що військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

За приписами частин 1, 2 статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.

У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.

За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

За приписами статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Згідно з цим Указом мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Ці строки неодноразово продовжувалися аналогічними Указами Президента України та тривають до тепер.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ в редакції на час виникнення спірних відносин) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Зокрема, відповідно до частин 3, 5 статті 22 Закону №3543-XII під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Статтею 23 Закону №3543-XII встановлено перелік осіб, які мають право на відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 23 Закону №3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Дана норма містить головну умову, що виключає призов на військову службу під час мобілізації, перебування саме на утриманні жінки/чоловіка троє і більше дітей віком до 18 років.

Як свідчать встановлені обставини справи, позивач 26.03.2024 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 зі заявою про надання йому як військовозобов`язаному відстрочки від призову на військову службу в особливий період (період військового стану) як чоловіку, на утриманні якого перебуває троє і більше дітей віком до 18 років, а саме четверо.

Однак, листом відповідача від 28.03.2024 за №3408 позивачу у наданні відстрочки було відмовлено, у зв`язку з відсутністю підстав для відстрочки.

Таким чином, предметом доказування в цій справі є доведеність факту перебування на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років та, як наслідок, встановлення наявності підстав для надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Виходячи з положень статті 3 Сімейного кодексу України, якою визначено поняття «сім`ї», можливо дійти висновку про те, що сім`я створюється не лише на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення.

Конституційний Суд України у своєму рішення від 03.06.1999 №5-рп/99 надав офіційне тлумачення терміну «член сім`ї»: членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Обов`язковими умовами для визнання членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, термін «сім`я» означає не лише створення сім`ї на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а має більш широкі критерії для його визначення.

Так, як встановлено судом з матеріалів справи, 27.03.2021 ОСОБА_1 уклав з гр. ОСОБА_5 шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 6, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 27.03.2021 серії НОМЕР_4 , виданим Трускавецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Львів).

Від даного шлюбу у позивача та гр. ОСОБА_5 народилась дитина - ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 15.07.2021 серії НОМЕР_5 , виданим Трускавецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Львів), актовий запис № 783.

Окрім цього, від попереднього шлюбу у гр. ОСОБА_5 (на даний час ОСОБА_7 ) народилися діти:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області.

Також судом встановлено, що у позивача, від попереднього шлюбу народилась дитина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Трускавецького міського управління юстиції Львівської області, актовий запис № 97.

Як вбачається з посвідчення серії НОМЕР_9 від 17.08.2021, виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Яворівської РДА, ОСОБА_7 та ОСОБА_1 мають право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей.

Відповідно до довідки Івано-Франківської селищної ради Порічанського старостинського округу №2 Яворівського району Львівської області №125 від 21.03.2024, ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 проживають за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 проживає без реєстрації.

Зазначене також підтверджується актом №35 про фактичне місце проживання ОСОБА_1 від 21.03.2024.

Разом з тим, з свідоцтв про народження серії НОМЕР_6 та серії НОМЕР_7 , судом також встановлено, що батьком ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є ОСОБА_4 .

За змістом частин першої та другої статті 15 Закону № 2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами частин першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у ст.ст.14, 15 СК України.

Так, сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

У той же час, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Майновий обов`язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун. Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Статтею 141 СК України, передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 155 СК України унормовано, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є не правозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

З цього приводу, суд вважає за необхідне зазначити про те, що якщо сімейне законодавство визначає безумовний обов`язок щодо утримання батьками своїх неповнолітніх дітей, то стосовно вітчима (мачухи) передбачені певні застереження.

Водночас, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 180 СК України).

Згідно з частиною 1 статті 260 СК України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч. 1 ст. 268 СК України).

Суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Отже, сімейне законодавство містить чітке розмежування таких понять, як «батько», «мати», «дитина», «вітчим», «пасинок», «усиновлений», «усиновитель». Перед усім, це пов`язано із різним обсягом прав та обов`язків названих суб`єктів сімейних правовідносин по відношенні один до одного.

Зокрема, законодавець безальтернативно наголошує на тому, що батько зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей навіть в тому випадку, коли не проживає разом з ними та не одружений з їхньою матір`ю. Форми такого утримання можуть різнитись. Тобто, законодавець надає право сторонам сімейних правовідносин диспозитивно вирішити питання про форму утримання дитини одним із батьків, який проживає окремо, та для цього не обов`язковим є оформлення утримання у формі сплати аліментів.

При цьому, з ч. 1 ст. 268 СК України вбачається, що вітчим вважається таким, що зобов`язаний утримувати пасинка (падчерку) за сукупності таких умов:

- пасинок (падчерка) проживає разом із вітчимом;

- пасинок (падчерка) немає родичів першої та другої лінії кровного споріднення або ж ці особи не можуть надавати пасинку (падчерці) утримання;

- вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Такий перелік є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає.

З іншої сторони, якщо вітчим самостійно (за власною ініціативою) надає матеріальну допомогу пасинку (падчерці), це свідчить про дотримання засад добросовісності, розумності та справедливості у сімейних правовідносинах. Проте, з позиції норм СК України таку поведінку вітчима не можна назвати «утриманням», бо «утримання», це не «право», а безальтернативний та імперативно визначений «обов`язок» батьків по відношенню до неповнолітніх дітей.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, позивач, перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_10 , має право на участь у вихованні її дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , однак, обов`язок щодо їхнього утримання у позивача (як вітчима) виникає лише за умови, якщо в таких дітей немає власних матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, і позивач може надавати відповідну матеріальну допомогу, що прямо передбачено в ч. 1 ст. 268 СК України.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.12.2023 у справі № 160/11228/23, предмет спору якої був звільнення особи з військової служби по аналогічній у цій справі підставі.

Втім, як вже йшлося вище, у свідоцтвах про народження неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3 серії НОМЕР_6 та серії НОМЕР_7 , їхнім батьком вказано ОСОБА_11 , доказів позбавлення останнього батьківських прав та усиновлення дітей позивачем матеріали справи не містять.

Крім того, позивачем не надано доказів того, що ці діти не мають діда, бабу, повнолітніх братів та сестер, здатних їх утримувати або наявності у матері цих дітей поважних причин, з яких вона не може надавати їм належного утримання, на обов`язковості поданні таких доказів зокрема наголошував Верховний Суд у вищезгаданій постанові від 14.12.2023.

Отже, позивач не надав належних доказів існування обставин, які зобов`язують його, як вітчима утримувати неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3 .

При цьому, враховуючи, що у ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , є батько та матір, обов`язок щодо їхнього утримання не може бути покладено на вітчима (позивача), і як наслідок, застосування абзацу 4 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII для надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, не є можливим.

Також падчерка, пасинок у спірному випадку не можуть вимагати у вітчима забезпечення їхнього утриманням, оскільки за законом такий обов`язок на нього не покладений.

Якщо мати дітей (пасинка, падчерки) вбачає у поведінці свого колишнього чоловіка (батька дітей) ознаки, за наявності яких особа може бути позбавлена батьківських прав, то може скористатись відповідною процедурою. Крім того, у випадку позбавлення батька батьківських прав, такі діти, за їхньої ж згоди, можуть бути усиновлені відчимом.

Доводи позивача з посиланням на те, що згідно з посвідченням серії НОМЕР_9 від 17.08.2021, виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Яворівської РДА, позивач та ОСОБА_7 мають право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей суд відхиляє, оскільки норма абз.4 ч. 1 ст.23№3543-XII визначає єдину умову, знаходження дітей (троє і більше до 18 років) на утриманні жінки/чоловіка.

За змістом статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III багатодітна сім`я - сім`я, в якій подружжя (чоловік та жінка) перебуває у зареєстрованому шлюбі, разом проживає та виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя, або один батько (одна мати), який (яка) проживає разом з трьома і більше дітьми та самостійно їх виховує. До складу багатодітної сім`ї включаються також діти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, - до закінчення закладів освіти, але не довше ніж до досягнення ними 23 років.

Таким чином, однією з ознак багатодітної сім`ї є те, що подружжя виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя, що не є тотожним знаходження дітей (троє і більше до 18 років) на утриманні жінки/чоловіка.

Як вже згадувалося вище, позивач, перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_7 , має право на участь у вихованні її дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , однак, обов`язок щодо їхнього утримання у позивача (як вітчима) виникає лише за виключних умов, передбачених в ч. 1 ст. 268 СК України.

ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) і ОСОБА_2 (28.05.2007), згідно долучених свідоцтв про народження дітей.

Підсумовуючи вищенаведене, з огляду на висновки суду про відсутність у позивача підстав для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази стосовно заявлених вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Судові витрати відповідно до ст.139 КАС України стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст. ст. 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з для складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя Сподарик Наталія Іванівна