Справа № 500/12/24
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/12/24 пров. № А/857/13646/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Носа С. П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Підволочиської селищної ради Тернопільської області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року у справі № 500/12/24 за адміністративним позовом Керівника Теребовлянської окружної прокуратури в особі Міністерства культури та інформаційної політики України, Департаменту культури та туризму Тернопільської обласної військової адміністрації до Підволочиської селищної ради Тернопільської області про визнання бездіяльності протиправною,

місце ухвалення судового рішення м. Тернопіль
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїБаб`юк П.М.
дата складання повного тексту рішення30 квітня 2024 року
ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року у справі № 500/12/24 позов Керівника Теребовлянської окружної прокуратури в особі Міністерства культури та інформаційної політики України, Департаменту культури та туризму Тернопільської обласної військової адміністрації до Підволочиської селищної ради Тернопільської області про визнання бездіяльності протиправною задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Підволочиської селищної ради щодо невчинення дій, спрямованих на замовлення розроблення історико-архітектурного опорного плану історично населеного місця - селища Підволочиськ Тернопільського району Тернопільської області.

Зобов`язано Підволочиську селищну раду вчинити дії, спрямовані на замовлення відповідно до вимог законодавства розроблення історико-архітектурного опорного плану історично населеного місця - селища Підволочиськ Тернопільського району Тернопільської області.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В доводах апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги твердження Підволочиської селищної ради про те, що Законом № 3038-VI та Порядком № 926 не передбачено строку, протягом якого селищна рада повинна прийняти рішення про розроблення (внесення змін) історико-архітектурного опорного плану населеного пункту у складі генерального плану населеного пункту, а виконавчий орган селищної ради здійснити замовлення такого розроблення. Зважаючи на це, випливає висновок, що замовлення розроблення ІАОП здійснюється виходячи із спроможності територіальної громади, зокрема, фінансової. Вказує, що подаючи позов в інтересах держави та певного державного органу, тобто в порядку, передбаченому частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор має мотивувати та довести допустимими та достатніми доказами подачу цього позову саме ним, а не державним органом в інтересах якого він звертається. Підволочиська селищна рада вважає, що Керівник Теребовлянської окружної прокуратури не надав відповідних доказів з приводу питання необхідності подачі цього позову саме органом прокуратури. Зазначає, що прокурором не надано доказів того, що саме Підволочиською селищною радою допущено бездіяльність щодо невчинення дій, спрямованих на замовлення розроблення історико-архітектурного опорного плану історично населеного міста смт Підволочиськ, як складової частини генерального плану смт. Підволочиськ, а також доказів того, що така бездіяльність органу місцевого самоврядування порушує інтереси Підволочиської територіальної громади.

Теребовлянська окружна прокуратура та Міністерство культури та інформаційної політики України подали відзиви на апеляційну скаргу, у якому заперечують проти задоволення апеляційної скарги та просять суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Про розгляд апеляційної скарги сторони повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи розроблений історико-архітектурний опорний план смт.Підволочиськ відсутній та у встановленому порядку для затвердження до центрального органу виконавчої влади (Міністерства культури та інформаційної політики України) через Департамент культури та туризму Тернопільської обласної державної адміністрації не скеровувався.

Враховуючи положення Закону України "Про порядок вирішення окремих питань адміністративно-територіального устрою України", суд дійшов висновку, що відповідач не вживши з 2001 належних, своєчасних та ефективних дій щодо розроблення та скерування у встановленому порядку для затвердження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері охорони культурної спадщини, історико-архітектурного опорного плану історично населеного місця - селище Підволочиськ, вчинив протиправну бездіяльність.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №878 "Про затвердження Списку історичних населених місць України" до Списку історичних населених місць України включено як історично населене місце смт.Підволочиськ Тернопільського району Тернопільської області.

Теребовлянською окружною прокуратурою 05.10.2023 на адресу Підволочиської селищної ради направлено запит №54/2-2846ВИХ-23 про надання інформації щодо розробки та затвердження історико-архітектурного опорного плану смт.Підволочиськ (арк. справи 27-28).

Листом №03-1412/03-17 від 25.10.2023 Підволочиська селищна рада повідомила, що на час Підволочиська селищна рада знаходиться на стадії замовлення історико-архітектурного опорного плану, а саме дотримуючись принципів здійснення закупівель, зокрема максимальної економії та ефективності, для оптимального визначення очікуваної вартості закупівлі, надання рекомендацій щодо формування технічного завдання, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178 "Про ствердження особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та "потягом 90 днів з дня його припинення або скасування" проводить ринкові консультації (арк. справи 29-31).

Департамент культури та туризму Тернопільської обласної державної адміністрації у відповідь на запит прокуратури від 05.10.2023 у листі від 20.10.2023 повідомив, що історико-архітектурний опорний план для селища Підволочиськ Тернопільського району, занесеного до Списку історичних населених місць Тернопільської області, не розроблявся. Департаментом культури та туризму обласної військової адміністрації (лист від 22.09.2021 № 02.01-44/585) та Тернопільським обласним центром охорони та наукових досліджень пам`яток культурної спадщини (лист від 30.06.2021 № 213/01-5) були надіслані листи Підволочиській селищній територіальній громаді Тернопільського району для організації заходів з охорони, встановлення охоронних зон пам`яток та об`єктів культурної спадщини, реагування на порушення пам`яткоохоронного законодавства. Протокольне доручення селекторної наради, що відбулася в Офісі Президента України 13.03.2023, надіслано головам територіальних громад області (від 16.03.2023 № 02.1-46/398), в тому числі голові Підволочиської селищної ради, щодо активізації роботи в частині розробки та затвердження історико-архітектурних опорних планів історичних населених місць області (арк. справи 64-65).

У відповідь на запити прокуратури від 05.10.2023 Міністерство культури та інформаційної політики України у листі від 16.11.2023 №06/35/9998-23 повідомило, що Міністерство у 2020 році зверталося до голови Підволочиської селищної ради з листом, в якому наголошувалося на обов`язковості розроблення історико-архітектурного опорного плану. Проте відповідь на зазначений лист не надходила, відповідна науково-проектна документація на розгляд центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері охорони культурної спадщини наразі не подана (арк. справи 98).

Однак історико-архітектурний опорний план вказаного історично населеного місця розроблено та затверджено не було.

Вважаючи бездіяльність Підволочиської селищної ради щодо невчинення дій, спрямованих на замовлення розроблення історико-архітектурного опорного плану історично населеного місця смт. Підволочиськ Тернопільського району Тернопільської області протиправною, керівник Теребовлянської окружної прокуратури звернувся до суду з цим позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ст. 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

За змістом статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У Законі України 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» закріплено вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді у некримінальних провадженнях. Відповідно до частини 3 статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Відповідно до частини 4 даної статті наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Зі змісту даної норми Закону вбачається, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Проте підстави представництва інтересів держави прокуратурою в цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту інтересів держави або здійснює їх неналежно.

Таке «нездійснення захисту» полягає в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень: він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їхнього захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Водночас «здійснення захисту неналежним чином» полягає в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Проте, «неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їхнього захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі №826/13768/16, у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 року у справі №802/4083/15-а, від 13.12.2019 року у справі №810/3160/18, від 27.12.2019 року у справі №826/15235/18.

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

Також, відповідно до частин 3, 4 статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Системне тлумачення вказаних норм дозволяє дійти висновку, що стаття 53 КАС України вимагає вказувати в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, у чому саме полягає порушення інтересів держави, обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором, а також орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Крім цього, відповідно до статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Отже, особливістю органів місцевого самоврядування, як суб`єктів владних повноважень є те, що кожен з таких суб`єктів, з урахуванням положень Конституції України, є самостійним, автономним та не знаходиться у підпорядкуванні жодного органу.

Колегія суддів враховує, що прокурором в даному адміністративному позові вказано, які саме інтереси держави порушено протиправною бездіяльністю органу місцевого самоврядування, обґрунтовано, що останній не вживає заходів щодо захисту порушених інтересів держави та територіальної громади, що свідчить про бездіяльність компетентного органу, оскільки останній знає про порушення інтересів держави, має повноваження для їх захисту, але не звернувся до суду з відповідним позовом у розумний строк, а також відсутній орган, до компетенції якого належить здійснення нагляду за діяльністю органів місцевого самоврядування.

Водночас, питання щодо обов`язковості розроблення історико-архітектурних опорних планів неодноразово порушувалося Міністерством культури та інформаційної політики України та Департаментом культури та туризму Тернопільської обласної військової адміністрації перед Підволочиською селищною радою, що підтверджується листами, долученими до позовної заяви.

Вирішуючи спір по суті, колегія суддів зазначає, що в преамбулі Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 08.06.2000 №1805-III (далі - Закон № 1805) вказано, що цей Закон регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь. Об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Згідно з абз. 1, 2 ч. 1 ст. 32 Закону № 1805, з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій та об`єктів всесвітньої спадщини визначаються зони охорони (охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару) і буферні зони. Межі та режими використання зон охорони визначаються науково-проектною документацією, що складається за результатами проведених досліджень.

У відповідності до ч. 4 ст. 32 Закону № 1805, з метою захисту традиційного характеру середовища населених місць вони заносяться до Списку історичних населених місць України. Список історичних населених місць України за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, затверджується Кабінетом Міністрів України. У кожному історичному населеному місці визначається один або більше історичний ареал. Межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

З метою захисту традиційного характеру середовища населених місць України, на виконання статті 32 Закону України "Про охорону культурної спадщини" постановою Кабінету Міністрів України № 878 від 26.07.2001 (далі - Постанова №878) затверджено Список історичних населених місць України та зобов`язано Державний комітет будівництва, архітектури та житлової політики разом з обласними державними адміністраціями забезпечити протягом 2001-2003 років розроблення та затвердження науково-проектної документації з визначення меж історичних ареалів населених місць, включених до зазначеного Списку. До списку історичних населених місць України (міста і селища міського типу) затвердженого постановою № 878, серед інших, включено смт. Підволочиськ Тернопільської області.

Згідно з п. 5 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 № 318, межі історичних ареалів визначаються спеціальною науково-проектною документацією під час розроблення історико-архітектурних опорних планів цих населених місць.

Відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 № 3038-VI (далі - Закон № 3038), для населених пунктів, внесених до Списку історичних населених місць України, у межах визначених історичних ареалів у складі генерального плану населеного пункту визначаються режими регулювання забудови та розробляється історико-архітектурний опорний план, в якому зазначається інформація про об`єкти культурної спадщини та зони їх охорони.

Згідно загальних положень ДБН Б.2.2-3:2012 "Склад та зміст історико-архітектурного опорного плану населеного пункту" історико-архітектурний опорний план виконують в установленому порядку для всіх населених пунктів, що занесені до Списку історичних населених місць України. Матеріали історико-архітектурного опорного плану є підґрунтям для визначення меж історичних ареалів та розроблення або коригування зон охорони пам`яток культурної спадщини.

За приписами ч. 1 ст. 51 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97 (далі - Закон № 280/97) Виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету.

Згідно із п. 10 пункту "б" частини першої ст. 32 Закону № 280/97 до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо забезпечення охорони пам`яток історії та культури, збереження та використання культурного надбання.

Відповідно до п.п. 1, 2, 5, 6 ч. 2 ст. 6 Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 08.06.2000 № 1805-III, до повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить: забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини на відповідній території; подання пропозицій органу охорони культурної спадщини вищого рівня про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, внесення змін до нього та про занесення відповідної території до Списку історичних населених місць України; забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження; організація розроблення відповідних програм охорони культурної спадщини.

Таким чином, історико-архітектурний опорний план смт. Підволочиськ має розроблятися на замовлення виконавчого комітету Підволочиської селищної ради.

Так, колегією суддів встановлено, що станом на момент розгляду справи Підволочиська селищна рада у своїй діяльності керується генеральним планом смт. Підволочиськ Тернопільської області, розробленим проектним інститутом "ГИПРОГРАД" у 1989 році (1:5000).

Цей генеральний план згідно з рішенням Підволочиської селищної ради від 02.04.2013 № 960 визнаний чинним і придатним для використання до моменту розроблення і затвердження нового генерального плану смт. Підволочиськ.

На засіданні 49 сесії 16.01.2019 Підволочиською селищною радою прийнято рішення №2961 «Про надання дозволу на виготовлення генерального плану забудови населеного пункту смт Підволочиськ», у пункті 1 якого надано дозвіл виконавчому комітету Підволочиської селищної ради на замовлення: виготовлення історико-архітектурного опорного плану населеного пункту смт. Підволочиськ; виготовлення містобудівної документації генерального плану населеного пункту.

Крім того, відповідач 19.10.2023 та 17.11.2023 оприлюднив оголошення про проведення ринкових консультацій щодо предметів закупівлі замовлення розроблення історико-архітектурного опорного плану та генерального плану смт Підволочиськ, а рішенням від 18.12.2023 №2564 передбачив кошти на розробку історико-архітектурного опорного плану у 2024 році.

Відповідач у апеляційній скарзі у зв`язку із цим посилається на відсутність бездіяльності з його боку, а також на те, що кошти на реалізацію закупівлі послуги передбачалися від продажу землі та ще не надійшли до бюджету, разом з тим, рішення органу місцевого самоврядування про замовлення розробки історико-архітектурного опорного плану прийняте ще 16.01.2019 та досі залишається невиконаним, що свідчить про триваючу протиправну бездіяльність з боку відповідача.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач, не вживши належних, своєчасних та ефективних дій щодо розроблення та скерування у встановленому порядку для затвердження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері охорони культурної спадщини, історико-архітектурного опорного плану історично населеного місця селище Підволочиськ, вчинив протиправну бездіяльність.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Підволочиської селищної ради Тернопільської області залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року у справі № 500/12/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос