Справа № 400/6758/24
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2024-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/6758/24

Головуючий в 1 інстанції: Ярощук В.Г. Дата і місце ухвалення: 29.07.2024р., м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційної скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

16 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме: надання заяви про поновлення строку звернення до суду в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 27.09.2022 по 19.05.2023р.р.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представниці ОСОБА_1 від 26.07.2024 року про поновлення строків звернення до Миколаївського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 27.09.2022 р. по 19.05.2023р.

Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 повернуто в частині позовних вимог, а саме щодо:

- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати за період з 27.09.2022 року по 19.05.2023 року грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01 січня 2022 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704.

- зобов`язання відповідача за період з 27.09.2022 року по 19.05.2023 року провести перерахунок, нарахування та доплату грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01 січня 2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01 січня 2023, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова № 704);

- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової допомоги на оздоровлення при наданні щорічної основної відпустки за 2022 рік та 2023 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01 січня 2022 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови № 704;

- зобов`язання відповідача провести перерахунок, нарахування та доплату грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік та 2023 рік у розмірі місячного грошового забезпечення виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01 січня 2022 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови № 704;

- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати за період з 27.09.2022 року по 19.05.2023 року інших щомісячних основних видів грошового забезпечення (надбавки за вислугу років) щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки за особливості проходження служби, премії) виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01 січня 2022 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови № 704;

- зобов`язання відповідача за період з 27.09.2022 року по 19.05.2023 року провести перерахунок, нарахування та доплату інших щомісячних основних видів грошового забезпечення (надбавки за вислугу років), щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки за особливості проходження служби, премії) виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01 січня 2022 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови № 704.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин справи та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу від 29.07.2024р. та направити справу до суду першої інстанції на продовження розгляду.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду та наявності поважних причин його пропуску судом першої інстанції не враховано, що військовою частиною НОМЕР_1 не надано позивачу повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, з отриманням якого ст.233 КЗпП України пов`язує відлік строку звернення до суду з позовом про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні. Апелянт зазначає, що дізнався про невірне нарахування та виплату йому грошового забезпечення 11.06.2024 р. після отримання довідок № 24/5/418 і № 24/5/419.

Апелянт звертає увагу, що строк звернення до суду у даній справі має обчислюватися з урахуванням направленої позивачем заяви про врегулювання розбіжностей щодо розміру нарахованого грошового забезпечення при безпосередніх переговорах з роботодавцем.

Крім того, позивач перебував на стаціонарному лікуванні у періоди з 13.12.2022 по 23.12.2022, з 01.02.2023 по 14.02.2023, з 24.02.2023 по 10.03.2023, з 03.04.2023 по 19.04.2023, з 16.08.2023 по 29.08.2023, з 10.09.2023 по 13.09.2023, з 21.09.2023 по 06.10.2023, з 07.12.2023 по 08.01.2024, з 14.03.2024 по 22.03.2024, з 16.04.2024 по 07.05.2024, і після повернення з лікування він відразу уклав 09.05.2024 договір про надання правничої допомоги.

Також у періоди між лікуваннями позивач перебував у зоні бойових дій.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.05.2024 р. №65-РС ОСОБА_1 , звільнений з військової служби у відставку за підпунктом «б» п.2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

З 27.05.2024 р. ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Предметом спору у даній справі є оскарження ОСОБА_1 бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не належного нарахування та виплати на його користь грошового забезпечення за період з 27.09.2022 р. по 19.05.2023 р.

В обґрунтування наявності підстав для поновлення строку звернення до суду з даним позовом позивач в заяві від 26.07.2024р., поданій до суду першої інстанції на виконання вимог ухвали від 181.07.2024р. про залишення позовної заяви без руху, зазначив, що мав право на виплату йому усього грошового забезпечення, зокрема за період з 27.09.2022 по 19.05.2023, у день його звільнення з військової служби; про порушення своїх прав на належну оплату позивач дізнався при звільненні з військової служби після отримання 11.06.2024 довідок № 24/5/418 і № 24/5/419 про відповідні суми виплаченого йому грошового забезпечення, і саме з цієї дати має обчислюватися строк звернення до суду;

відповідач всупереч вимогам статті 110 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) не повідомляв щомісячно позивача про суми виплаченого йому грошового забезпечення;

строк звернення до суду у даній справі має обчислюватися з урахуванням направленої позивачем заяви про врегулювання розбіжностей щодо розміру нарахованого грошового забезпечення при безпосередніх переговорах з роботодавцем;

позивач перебував на стаціонарному лікуванні у періоди з 13.12.2022 по 23.12.2022, з 01.02.2023 по 14.02.2023, з 24.02.2023 по 10.03.2023, з 03.04.2023 по 19.04.2023, з 16.08.2023 по 29.08.2023, з 10.09.2023 по 13.09.2023, з 21.09.2023 по 06.10.2023, з 07.12.2023 по 08.01.2024, з 14.03.2024 по 22.03.2024, з 16.04.2024 по 07.05.2024, і після повернення з лікування він відразу уклав 09.05.2024 договір про надання правничої допомоги;

у періоди між лікуваннями позивач перебував у зоні бойових дій.

Повертаючи спірною ухвалою від 29.07.2024р. позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення з позовом до суду, встановлений ст.233 КЗпП України, та не наведено обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій щодо вчасного звернення до суду з даним позовом, а також не надано належних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 колегія суддів виходить з наступного.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Як слідує зі змісту ст.123 КАС України подання до суду позовної заяви з пропуском строку звернення до суду не є безумовною підставою для застосування наслідків такого пропуску у вигляді повернення такої позовної заяви або залишення її без розгляду. Відповідний строк може бути поновлений ухвалою суду за наявності поважних, документально підтверджених причин його пропуску. При цьому, обов`язок доведення існування таких причин покладено на позивача, тобто особу, яка звертається на суду.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Питання строків звернення до адміністративного суду врегульовано приписами статті 122 КАС України, згідно із частиною першою якої позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абзац перший).

За правилами ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Положення статті 122 КАС не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати.

В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівника.

Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (частина перша статті 233 КЗпП України).

Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21 та від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22.

В свою чергу, нормами пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України передбачено, що під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин на всій території України був установлений Постановою КМУ №211, за пунктом 1 якої (у первинній редакції) карантинні обмеження були запроваджені з 12 березня до 03 квітня 2020 року.

Згодом цей строк був неодноразово змінений згідно з постановами КМУ від 23 лютого 2022 року №229, від 27 травня 2022 року №630, від 19 серпня 2022 року №928, від 23 грудня 2022 року №1423. Востаннє цей строк був продовжений Постановою КМУ від 25 квітня 2023 року №383 до 30 червня 2023 року і згідно з Постановою КМУ №651 карантин припинив дію з 30 червня 2023 року.

У пункті 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України йдеться саме про продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України.

З вказаного слідує, що строки для звернення до суду, які передбачені у статті 233 КЗпП України, були продовжені на строк дії карантину. Тобто якщо під час дії карантину на всій території України існували чи виникли підстави (з якими пов`язується відлік строку) для звернення до суду за вирішенням трудового спору, то строк на це звернення не обмежувався строками, які визначені у статті 233 КЗпП України, а продовжувався на строк дії карантину. З припиненням дії карантину, якщо строк, установлений у статті 233 КЗпП України, був «прив`язаний» до нього, закінчується і строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право на звернення до суду щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовців, враховуючи положення частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352-ІХ), до 18.07.2022 не обмежене будь-яким строком.

Відповідно до частини першою статті 233 КЗпП України (в чинній редакції згідно із Законом № 2352-ІХ) з 19.07.2022 обмежене тримісячним строком; водночас вказаний строк не підлягає застосуванню до 30.06.2023, так як він продовжений на строк дії карантину, який відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023.

Відповідно до абзацу третього пункту 9 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі Порядок № 260), грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види в поточному місяці за минулий.

Відтак про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення за відповідний місяць дізнається першого числа місяця, який слідує за наступним місяцем.

Таким чином обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що про розмір нарахованого і виплаченого грошового забезпечення за травень 2023 року позивач дізнався 01.07.2023.

Тому тримісячний строк звернення до суду щодо виплати йому грошового забезпечення за травень 2023 року спливає через три місяці з дня, коли він дізнався про порушення свого права (01.07.2023), тобто 01.10.2023.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про те, що позовні вимоги щодо нарахування та виплати грошового забезпечення (його видів) за період з 27.09.2022 по 19.05.2023 подані з порушенням тримісячного строку звернення до адміністративного суду, оскільки позивач до суду звернувся з позовом 16.07.2024 р.

Оцінюючи доводи викладені в апеляційній скарзі колегія суддів вважає помилковою позицію апелянта про те, що строки виплати грошового забезпечення військовослужбовців необхідно обчислювати з дня проведення розрахунків з таким військовослужбовцем при його звільненні з військової служби, а також, що строк звернення до суду у даній справі має обчислюватися з урахуванням направленої позивачем заяви про врегулювання розбіжностей щодо розміру нарахованого грошового забезпечення при безпосередніх переговорах з роботодавцем.

З цього приводу слід повторно зазначити, що право на звернення до суду щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовців, враховуючи положення частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352-ІХ), до 18.07.2022 не обмежене будь-яким строком.

Разом з тим відповідно до частини першою статті 233 КЗпП України (в чинній редакції згідно із Законом № 2352-ІХ) з 19.07.2022 обмежене тримісячним строком, водночас вказаний строк не підлягає застосуванню до 30.06.2023, так як він продовжений на строк дії карантину, який відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023.

Тримісячний строк звернення до суду щодо виплати позивачу грошового забезпечення за травень 2023 року спливає через три місяці з дня, коли він дізнався про порушення свого права (01.07.2023), тобто 01.10.2023, про що вірно було зазначено судом першої інстанції.

Укладання договору про надання правничої допомоги з адвокатом лише свідчить про те, коли особа почала діяти для захисту свого порушеного права, однак не свідчить про те, що саме з цього моменту у особу починається відлік строку звернення до суду.

Колегія суддів не приймає до уваги позицію апелянта про те, що суд першої інстанції неправильно застосовує норми матеріального права, а саме застосовує ч. 1 ст. 233 КЗпП замість ч. 2 ст. 233 КЗпП, оскільки частина перша цієї статті чітко передбачає, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Як вже було встановлено вище, предметом спору у цій справі, в частині вимоги, які повернуті судом першої інстанції через пропуск строку звернення до суду є не належне нарахування та виплата грошового забезпечення за період з 27.09.2022 р. по 19.05.2023 р. та як вірно зазначено судом першої інстанції, позивач про порушення таких прав, а саме про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення за відповідний місяць, повинен був дізнатись першого числа місяця, який слідує за наступним місяцем, а не з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Слід зазначити, що законодавець визнав строк у три місяці достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що з ним не проведено при звільненні розрахунків по заробітній платі визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за захистом своїх прав.

Також, що стосується доводів апелянта про перебування на стаціонарному лікуванні колегія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджується факт перебування його на стаціонарному лікуванні у періоди:

з 21.09.2023 по 06.10.2023 медичною характеристикою начальника медичної служби військової частини НОМЕР_1 ;

з 14.03.2024 по 22.03.2024 виписним епікризом «Міської клінічної лікарні № 1» Одеської міської ради № 3550/363;

з 16.04.2024 по 07.05.2024 випискою із медичної картки стаціонарного хворого № 2996.

Разом з тим, період перебування позивача на стаціонарному лікуванні у період з 07.12.2023 по 08.01.2024 жодними документами, які наявні в матеріалах справи, не підтверджується, а тому з 01.10.2023 по 15.07.2024 згідно з наявними матеріалами справи позивач не перебував на стаціонарному лікуванні 8 місяців 9 днів, що було достатнім часом для звернення до суду з відповідним позовом, а тому зазначені підстави не є поважними причинами пропуску тримісячного строку звернення до суду з цим позовом.

Також матеріалами справи не підтверджується факт перебування позивача у період між лікуваннями у зоні бойових дій, тобто у періоди з 07.10.2023 по 13.03.2024, з 23.03.2024 по 15.04.2024, з 08.05.2024 по 27.05.2024 (день виключення позивача зі списків особового складу відповідача). При цьому, позивачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано належних доказів перебування в ці періоди в зоні бойових дій.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Слід зазначити, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22, а тому сам факт введення в Україні воєнного стану не є самостійною обставиною, що унеможливлює подання позову до адміністративного суду в строки, встановлені КАС України.

Поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом, однак позивач не навів ні у позовній заяві, ні в апеляційній скарзі належних обставин, які безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість подання ним позову у строки, встановлені процесуальним законодавством, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач пропустив без поважних причин строк звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати йому грошового забезпечення за період з 27.09.2022 по 19.05.2023.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні, а тому ухвала Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року є законною та скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 316, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 10 вересня 2024 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук