Справа № 240/2975/24
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м. Житомир справа № 240/2975/24

категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі також позивач) із позовом, в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови у призначенні йому пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплатити йому пенсії за вислугу років відповідно до п. "в"ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 13.08.2021.

Мотивуючи заявлені вимоги позивач вказав на протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі також відповідач, Пенсійний фонд, Управління) щодо відмови у призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до п. "в"ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Пояснив, що звернувся до Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за вислугою років, однак йому відмовлено у її задоволенні, з підстав відсутності, станом на 11.10.2017 необхідного розміру пільгового стажу. Відповідач вважає, що згідно поданих позивачем документів його страховий стаж становить 34 роки 10 місяців 26 дні, а також 10 років 4 місяців стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, відповідно до пункту "в" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 визнано поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду із даним позовом, поновлено пропущений строк звернення до суду та прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

09.04.2024 від представника відповідача надійшов до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову, з огляду на їх безпідставність. Звертає увагу суду, що за результатами досліджених документів, спеціального стажу наявного у позивача не достатньо для призначення йому на даний час пенсії за віком, відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років.

Положенням ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд вказує наступне.

Встановлено, що 13.08.2021 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за віком, відповідно до п. "в"ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", до якої долучив необхідні документи.

Листом №0600-029-8/63385 від 27.08.2021 Пенсійний фонд повідомив позивача про рішення №26 від 19.08.2021, яким відмовлено йому у призначенні пенсії за віком, відповідно до п. "в"ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", у зв`язку із відсутністю необхідного стажу, який дає право на призначення такої пенсії.

Позивач не погоджується із рішенням про відмову у призначенні йому пенсії за віком, відповідно до п. "в"ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та вважає, що у нього достатньо стажу, що дає право на пенсію за вислугою років.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд вважає за необхідне зазначити таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII (далі - Закон №213-VIII) ст. 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції.

Так право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту "в" вказаної статті мають:

в) робітники, майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання, - за списком професій, посад і виробництв, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, - після досягнення 55 років і при стажі роботи:

для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі;

для жінок - не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацами другим і третім цього пункту, у період до 01 квітня 2024 року право на пенсію за вислугу років надається за наявності стажу роботи, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту "б" частини першої статті 13 цього Закону.

04.06.2019 Конституційним Судом України було ухвалено рішення № 2-р/2019, яким визнано неконституційними положення пункту "а" ст. 54, ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII.

У той час, до внесення змін до Закону №213-VIII пункт "в" ст. 55 Закону №1788-ХІІ також містив вимогу щодо пільгового стажу при досягненні 55 років - не менше 12 років 6 місяців на лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи роботи зайнятих на обслуговуванні механізмі.

Під час судового розгляду справи встановлено, що позивач у період з 03.07.2007 по 06.08.2024 (14 років 01 місяць 06днів) працював повний робочий день на посаді водія автомобіля по вивезенню лісу, про що свідчить довідка про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у них, складена посадовими особами Житомирського лісового господарства №606 від 06.08.2021 на підставі наказів: №83-к від 03.07.2007 та №252-к від 06.08.2021.

Також серед матеріалів справи міститься, копія трудової книжки серії НОМЕР_1 від 06.01.1987, якою підтверджено наявність такого стажу (записи 29-30). Такі записи завірені підписам інспектором з кадрів Державного підприємства "Житомирський лісгосп" та відповідною печаткою.

Аналіз досліджених судом документів дає підстави для висновку, що пільговий стаж позивача станом на день звернення із заявою про призначення пенсії становить 14 років 01 місяців 06 днів.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII (далі - Закон №2148-VIII, набрав чинності 11 жовтня 2017 року) доповнено пунктом 2-1 розділ XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV.

Відповідно до пункту 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених ст. ст. 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

За приписами п. 16 Закону №2148-VIII розділу XV Прикінцеві положення №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 03.11.2021 у зразковій справі №360/3611/20 оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України").

Велика Палата Верховного Суду також не погоджується з посиланням скаржника на абзац другий пункту 16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV, відповідно до якого положення Закону № 1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом №2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку скаржника, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону №1788-ХІІ відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду вважає, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону №1788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Таким чином враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.

Проаналізувавши правове регулювання, позицію Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №360/3611/20 та враховуючи встановлені обставини справи суд дійшов висновку, що відмова відповідача в призначенні пенсії позивачу, який на час звернення до відповідача досяг 55 років, мав страховий стаж 34 роки 10 місяців 26 днів, а пільговий його стаж станом на день звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії становив 14 років 01 місяці 06 днів є протиправною.

Як свідчить зміст рішення Пенсійного фонду про відмову у призначення пенсії, таке прийняте через відсутність у заявника необхідного станом на 11.10.2017 спеціального стажу роботи 12 років і 6 місяців. За твердженнями посадових осіб Пенсійного фонду, вказаний стаж позивача становив 10 років 4 місяців.

Одночасно, слід звернути увагу, що позивач разом із заявою про призначення пенсії долучив необхідні документи, в тому числі довідку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №606 від 06.08.2021 та копію усіх сторінок трудової книжки, які підтверджують наявність необхідного стажу (12 років 6 місяців) у позивача для призначення йому пенсії відповідно до Закону №1788-XII. За вказаними документами спеціальний стаж позивача становить 14 років 01 місяців 06 днів.

При цьому суд враховує, що єдиною підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу, відповідно до п."в"ст.55 Закону №1788-XII слугував факт відсутності достатнього, станом на 11.10.2017, у нього спеціального стажу, що дає право на таку пенсію. Втім, такі доводи представника відповідача спростовані матеріалами справи. Наявність необхідного стажу підтверджено наявними в справі документами, за якими такий стаж позивача становить 14 років 01 місяців 06 днів. Разом з тим, суд вважає за необхідне зауважити, що під час розгляду даних спірних правовідносин, відповідачем не наведено підстав для неврахування змісту довідки №606 від 06.08.2021 та відомостей трудової книжки. Пояснень представника Пенсійного фонду стосовно підтвердження спеціального страхового стажу лише у розмірі 10 років 4 місяці матеріали справи не містять.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, перевіривши правомірність прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні пенсії від 19.08.2021 №26, суд дійшов висновку, що відповідач, відмовляючи позивачеві у призначенні пенсії за вислугу років, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач, відмовивши позивачеві у призначенні позивачеві пенсії за вислугу років, порушив права позивача на пенсійне забезпечення, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії 19.08.2021 №26.

Щодо дати, з якої слід призначити пенсію позивачу, суд вказує.

Як вже зазначалося, відповідно до ст. 55 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту "в" вказаної статті мають робітники, майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання, - за списком професій, посад і виробництв, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, - після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.

У той час згідно з матеріалами справи на момент звернення до Пенсійного фонду (13.08.2021) позивачу виповнилося 55 років та його спеціальний страховий страж становив 14 років 01 місяців 06 днів.

Згідно з ч. 1 ст. 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: 1) пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1) затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", відповідно до п. 1.6, 1.7 якого, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Зважаючи, що звернення позивача за призначення пенсії за віком відповідно до п. "в"ст.55 Закону №1788-ХІІ датоване 13.08.2021, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання Пенсійного фонду призначити позивачу пенсію саме з цієї дати.

Отже, суд дійшов висновку, що належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 КАС України та про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005р. (остаточне) у справі Кечко проти України зазначив, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та підсумовуючи викладене та всі наведені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Питання про розподіл судових витрат вирішується відповідно до ст.139 КАС України. Враховуючи наявність у справі документального підтвердження сплати судового збору у розмірі 1 211,20 грн, такий підлягає відшкодуванню з бюджетних асигнувань Пенсійного фонду.

Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає таке.

Стосовно відшкодування судових витрат, а саме оплату за адвокатські послуги у розмірі 3 000 грн, про які заявив представник позивача, суд вказує наступне.

Як свідчать матеріали справи представником позивача на підтвердження суми наданих адвокатських послуг долучені до матеріалів справи наступні документи: договір про надання правової допомоги №0512 від 05.12.2023, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу №1 від 05.12.2023, акт виконаних робіт від 07.02.2024 та ордер надання правничої(правової) допомоги №0512 від 05.12.2023.

Витрати на професійну правничу допомогу регулюються ст.134 КАС України.

При цьому, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктом 3 вказаної статті визначено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з тим, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (п.4 ст.134 КАС України).

Проте, принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 ст.134 КАС України, тобто розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду, у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.12.2018 (справа №826/856/18).

Отже, приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" № 5076-VI від 05.07.2012 визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч.2,3 ст.30 вищевказаного Закону).

Аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію обґрунтованих дій позивача, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та запровадження певних запобіжників від можливих зловживань з боку учасників судового процесу та осіб, які надають правничу допомогу, зокрема, неможливості стягнення необґрунтовано завищених витрат на правничу допомогу.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Але, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо однак, вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права, однак відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відтак, дослідивши надані суду докази на підтвердження понесених судових витрат, оплата вказаної їх вартості не підтверджена документально, а тому не підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, КАС України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, буд. 7, м. Житомир,10003. ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії №26 від 19.08.2021 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. "в" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 з 13.08.2021.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 1 000 (одна тисяча) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 10 вересня 2024 р.

10.09.24