Справа № 400/5432/24
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2024-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/5432/24

Перша інстанція: суддя Ярощук В.Г.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

10 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій, з урахування заяви уточнених позовних вимог, просив:

визнати протиправними дії стосовно утримання військового збору з доходів у вигляді грошового забезпечення, виплаченого позивачу в період дії правового режиму воєнного стану у період його безпосередньої участі в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, з 24.02.2022 року по 17.08.2022 року, з 28.08.2022 року по 17.09.2023 року, з 03.10.2023 року по 29.10.2023 року, з 20.11.2023 року по 30.11.2023 року, з 15.12.2023 року по 18.12.2023 року, з 03.01.2024 року по 18.02.2024 року, з 27.02.2024 року по 06.03.2024 року;

зобов`язати відповідача виплатити позивачу утриманий військовий збір при виплаті доходів у вигляді грошового забезпечення, виплаченого у період дії правового режиму воєнного стану у період його безпосередньої участі в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, з 24.02.2022 року по 17.08.2022 року, з 28.08.2022 року по 17.09.2023 року, з 03.10.2023 року по 29.10.2023 року, з 20.11.2023 року по 30.11.2023 року, з 15.12.2023 року по 18.12.2023 року, з 03.01.2024 року по 18.02.2024 року, з 27.02.2024 року по 06.03.2024 року.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для подання заяви про поновлення строку звернення в частині позовних вимог щодо утримання військового збору з доходів у вигляді грошового забезпечення, виплаченого позивачу в період дії правового режиму воєнного стану у період його безпосередньої участі в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, з 24.02.2022 року по 17.08.2022 року, з 28.08.2022 року по 17.09.2023 року, з 03.10.2023 року по 29.10.2023 року, з 20.11.2023 року по 30.11.2023 року, з 15.12.2023 року по 18.12.2023 року, з 03.01.2024 року по 31.01.2024 року.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто в частині позовних вимог за періоди з 24.02.2022 року по 17.08.2022 року, з 28.08.2022 року по 17.09.2023 року, з 03.10.2023 року по 29.10.2023 року, з 20.11.2023 року по 30.11.2023 року, з 15.12.2023 року по 18.12.2023 року, з 03.01.2024 року по 31.01.2024 року.

Не погодившись із прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та прийняти нову, якою направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду у відповідній частині. Зокрема, апелянт зазначає, що про порушення свого права дізнався лише після отримання відповіді від військової частини НОМЕР_1 на його заяву від 01 травня 2024 року, яка містила розрахунок сплачених сум. Крім того, апелянт вказує на існування інших обставин, які мали об`єктивний вплив на його можливість дотримання строку звернення до суду: поширення коронавірусної хвороби (COVID-19) та введені у зв`язку з цим обмеження, які діяли до 30.06.2023 року; запровадження правового режиму воєнного стану, мобілізацію позивача та його участю у бойових діях.

На переконання апелянта, зазначені обставини у своїй сукупності позбавили позивача можливості звернутись до суду у встановлений процесуальним законом строк.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, про розгляд справи повідомлений шляхом направлення судової кореспонденції до кабінету .

Відповідно до ч.2 ст.312 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції визнав необґрунтованими та безпідставними доводи позивача стосовно необізнаності про порушення права та наявності об`єктивних причин, які перешкоджали дотриманню строку звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Правовідносини щодо строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів щодо стягнення заробітної плати регулюються положеннями статті 233 КЗпП України.

Вирішуючи питання конкуренції норм КАС та КЗпП, Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2023 року у справі №280/6779/22 зазначив, що зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві положення статті 233 КЗпП України у частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України, якій встановлюється місячний строк звернення до суду.

Частинами першою та другою статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2023 року) передбачалося, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу та другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 06 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22, від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22.

Водночас Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX Кодекс законів України про працю доповнено главою XIX «Прикінцеві положення», у п.1 якої зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, розпочався з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

Тож встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду був продовжений пунктом 1 Прикінцевих положень Кодексу законів про працю України на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2023 року у справі № 380/14039/22.

Таким чином, право на звернення до суду щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовців:

враховуючи положення частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352-ІХ), до 18.07.2022 не обмежене будь-яким строком;

відповідно до частини першою статті 233 КЗпП України (в чинній редакції згідно із Законом № 2352-ІХ) з 19.07.2022 обмежено тримісячним строком, який не підлягає застосуванню до 30.06.2023 року та має застосовуватись з 01.07.2023 року.

Повертаючись до обставин даної справи, колегія судів зауважує, що позовну заяву сформовано та подано за допомогою системи «Електронний суд» 07.06.2024 року, що виключає застосування частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352-ІХ).

Відповідно до матеріалів справи, позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 у період з 14.05.2020 року по 06.03.2024 року. Остаточний розрахунок проведено 09.03.2024 року.

В той же час, предметом спору є правомірність утримання з грошового забезпечення позивача військового збору за періоди з 24.02.2022 року по 17.08.2022 року, з 28.08.2022 року по 17.09.2023 року, з 03.10.2023 року по 29.10.2023 року, з 20.11.2023 року по 30.11.2023 року, з 15.12.2023 року по 18.12.2023 року, з 03.01.2024 року по 18.02.2024 року, з 27.02.2024 року по 06.03.2024 року.

Відповідно до абзацу третього пункту 9 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі Порядок № 260), грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види в поточному місяці за минулий.

Отже, позивач мав бути обізнаний про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення не пізніше першого числа місяцю, що слідує за наступним від оплаченого. Тобто, про розмір нарахованого і виплаченого грошового забезпечення за лютий 2022 року позивач повинен дізнатись 01.04.2022 року, за березень 2022 року - 01.05.2022 року і т.д.

Тому тримісячний строк звернення до суду щодо виплати йому утриманого військового збору за січень 2024 року спливає через три місяці з дня, коли він дізнався про порушення свого права (01.03.2024 року), тобто 01.06.2024 року.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо виплати позивачу утриманого військового збору за періоди з 24.02.2022 по 17.08.2022, з 28.08.2022 по 17.09.2023, з 03.10.2023 по 29.10.2023, з 20.11.2023 по 30.11.2023, з 15.12.2023 по 18.12.2023, з 03.01.2024 по 31.01.2024 подані з порушенням тримісячного строку звернення до адміністративного суду.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Посилання апелянта на введення 24 лютого 2022 року на території України правового режиму воєнного стану, судова колегія не вважає безумовною підставою для поновлення строку на звернення до суду.

При цьому, сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Питання поновлення строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи з доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Однак, сам лише факт запровадження воєнного стану не може бути підставою для поновлення строку звернення до суду у всіх абсолютно випадках.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом в ухвалах від 23.06.2022 у справі № 380/7251/21, у справі № 520/8674/2020 та у справі №440/2822/20.

В контексті даної справи та встановлених обставин, колегія суддів зауважує, що позивач зазначав про його участь у бойових діях, як належної причини пропуску строку звернення до суду.

Аналізуючи наведені доводи, колегія суддів зауважує, що апелянтом не зазначено конкретні періоди його участі у бойових діях та не надано жодних доказів з даного приводу.

Разом з тим, матеріали справи містять довідку про розмір нарахованого та виплаченого позивачу щомісячного грошового забезпечення, з якого вбачається, що додаткова винагорода за участь у бойових діях позивачу після грудня 2022 року не виплачувалась.

Таким чином, посилання позивача на воєнний стан не доводять факту об`єктивної неможливості звернення до суду у встановлений законом строк.

Також позивач вказує, що про порушення свого права дізнався 01.05.2024 року з отриманого листа відповідача на свій запит про складові грошового забезпечення, тому, на його переконання, строку звернення до суду слід обраховувати з дати отримання відповіді.

В аспекті наведеного, колегія суддів зауважує, що виплата грошового забезпечення здійснюється періодично, тому позивач не був обмежений у праві подати запит про її складові у будь-який час починаючи з березня 2022 року, однак реалізував своє право у квітні 2024 року. В даному випадку, отримання відповіді на запит вказують виключно на час, коли особа почала вчиняти активні дії, а не початок перебігу строку звернення до суду.

Колегія суддів зазначає, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду в визначений законом строк звернення, від дати порушення його прав, свобод чи інтересів.

Триваюча пасивна поведінка особи, що звернулась з позовом із пропуском строку для такого звернення, не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 31 березня 2021 року по справі № 240/12017/19 та постанові від 7 жовтня 2021 року у справі № 520/14663/2020.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірних висновків щодо відсутності підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.

Підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.308,311,312,316,320,322,325,328,329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на залишити без задоволення.

Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія Суддя: К.В.Кравченко