Справа № 280/8047/24
Суддя: Артоуз Олеся Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ПРО ПОВЕРНЕННЯ ПОЗОВНОЇ ЗАЯВИ

10 вересня 2024 року Справа № 280/8047/24 м.Запоріжжя
Суддя Запорізького окружного адміністративного суду Артоуз О.О. перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Одеса) Білана Дмитра Геннадійовича (69095, Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Приходська, буд. 58, ) про скасування постанови державного виконавця про накладення виконавчого збору та арештів на банківські картки, а також на зарплатні рахунки,

ВСТАНОВИВ:

27 серпня 2024 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Одеса) Білана Дмитра Геннадійовича (далі відповідач) про скасування постанови державного виконавця про накладення виконавчого збору та арештів на банківські картки, а також на зарплатні рахунки, відповідно до якої позивач просить суд:

визнати протиправними дії старшого державного виконавця Білана Дмитра Геннадійовича відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) по проведенню повторно виконавчих дій по виконавчому листу № 335/1940/15-ц від 10.12.2015 виданому Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя;

скасувати постанови по виконавчому провадженню № 61474058 про стягнення виконавчого збору у сумі 547,24 доларів США; постанову по виконавчому провадженню №6147356 про стягнення виконавчого збору у сумі - 16,61 грн; постанову по виконавчому провадженню №61474343 про стягнення виконавчого збору у сумі 1036,71 доларів США. Усі вказані постанови винесені 27.05.2024 старшим державним виконавцем Біланом Дмитром Геннадійовичем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса);

зняти арешти з коштів ОСОБА_1 накладених, старшим державним виконавцем Біланом Дмитром Геннадійовичем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), по виконанню постанов про стягнення виконавчого збору.

Ухвалою суду від 02.09.2024 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу 10 денний строк для усунення недоліків позовної заяви і шляхом подання до суду: оригіналу квитанції про сплату судового збору у розмірі 3633,60 грн.; заяви про поновлення строку звернення до суду з даним позовом та докази поважності причин його пропуску з підстав відмінних від зазначених у заяві від 22.08.2024; уточненої позовної заяви з чітким зазначенням дії чи бездіяльність державного виконавця, якими порушено права позивача, та вичерпного переліку оскаржуваних постанов державного виконавця; доказів накладення державним виконавцем арешту на кошти позивача.

05 вересня 2024 року позивачем надано до суду уточнення до позовної заяви, докази сплати судового збору на суму 2 422,40 грн. та заяву про поновлення строків звернення до суду.

Оцінюючи доводи позивача наведені у заяві від 05.09.2024 суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Стаття 55 Конституції України регламентує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 підкреслив значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

При вирішенні справи суд враховує, що відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист тощо. Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 5 КАС України ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Відмова від права на звернення до суду є недійсною.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Водночас, частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі щодо дотримання строків звернення до суду, визначених законом, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

В ухвалі від 02.09.2024 судом було вказано, що позивачем у прохальній частині позовної заяви не конкретизовано які саме дії старшого державного виконавця Білана Д.Г. у виконавчому провадженні по виконавчому листу № 335/1940/15-ц від 10.12.2015, виданому Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя, він оскаржує. Також, в п. 2 прохальної частини позовної заяви не конкретизовано вичерпного переліку «усі вказані постанови винесені 27.05.2024 старшим державним виконавцем ОСОБА_2 відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса)» які оскаржуються позивачем в даному позові.

У заяві від 05.09.2024 позивачем зазначено, що держвиконавець взагалі не мав права провадити будь-які виконавчі дії по виконавчому листу №335/1940/15ц від 10.12.2015 так, як не мав заяви стягувана та самого виконавчого листа та провадив виконавчі дії повторно по вже закінченим приватним виконавцем (закінчені місяць тому, як держвиконавець вирішив знову провадити виконавчі дії) виконавчих проваджень, як фактично виконаних. Ці дії держвиконавця порушують статті 3, 26, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач просить суд дати правову оцінку цим порушенням.

При цьому, фактично позивачем так і не конкретизовано які саме дії старшого державного виконавця ОСОБА_2 у виконавчому провадженні по виконавчому листу №335/1940/15-ц від 10.12.2015, виданому Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя, він оскаржує.

Суд зазначає, що оцінка правомірності дій державного виконавця Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області ОСОБА_2 , які проведені у травні 2024 року по вже закінченим у квітні 2024 року виконавчим провадженням по виконанню виконавчого листа №335/1940/15-ц від 10.12.2015, виданого Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя, щодо відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій були предметом оскарження в Орджонікідзевському районному суді м.Запоріжжя.

Таким чином, позивачем не усунуто недоліки позовної заяви в цій частині.

Також, у заяві від 05.09.2024 заявник просить суд зменшити позовні вимоги з чотирьох до трьох, «постанову по виконавчому провадженню № 6147356 про стягнення виконавчого збору у сумі - 16,61 грн, держвиконавець закінчив виконавче провадження, відповідно до заяви представника стягувача, як фактично виконано, хоча у цій заяві вказувалося, що не має боргу і по тім виконавчим провадженням, де суми визначені у доларах США».

Проте, позивачем не зазначено в якій саме частині він бажає зменшити позовні вимоги.

Суд зазначає, що особа, звертаючись до суду із позовною заявою, повинна чітко зазначити дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, які порушили її право, та вказати спосіб захисту свого порушеного права, чого позивачем не зроблено.

Також, позивачем подано до суду заяву про поновлення строків звернення до суду.

У вказаній заяві позивачем зазначено, що він своєчасно звернувся до Орджонікідзевського районного суду, по справі №335/1940/15-ц за захистом своїх порушених прав. У зверненні до суду позивач оскаржував дії старшого державного виконавця ОСОБА_2 відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) по проведенню повторно виконавчих дій по виконавчому листу №335/1940/15-ц від 10.12.2015 виданому Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя. Постанови державного виконавця, по цьому питанню позивач, отримав 29.05.2024. Ухвалою суду від 05.07.2024 скарга залишена без задоволення і позивач звернувся із апеляційною скаргою до Запорізького апеляційного суду. Позивач вказує, що він не зовсім правильно вибрав захист своїх порушених прав, але його права залишаються порушеними. Позивач не передбачав звертатися за захистом своїх порушених прав до адміністративного суду, думаючи, що в районному суді захистить свої порушені права і не в якому разі, не мав на меті порушувати вимоги статей 122, 123 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно положеннями ст. 287 КАС України позовну заяву з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця може бути подано до суду:

1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів;

2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема у постановах від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20, від 25 квітня 2024 року у справі № 380/2299/23, від 20 травня 2024 року у справі № 240/21531/23.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Наслідки пропуску строку звернення до суду визначені статтею 123 КАС України.

Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Водночас частина перша статті 121 КАС України встановлює, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суд зауважує, що норми КАС України не містять вичерпного, детально описаного переліку причин пропуску строку, які можна визнати поважними чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 січня 2023 року у справі №140/1770/19 зазначила, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

У постанові від 13 березня 2024 року у справі № 420/9728/23 Верховний Суд вказав, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущений; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Подібний висновок викладений Верховним Судом також у постановах від 18 січня 2024 року у справі № 520/10732/21, від 24 січня 2024 року у справі № 2040/7854/18, від 14 лютого 2024 року у справі № 120/3250/22, від 29 травня 2024 року у справі № 260/8779/23.

Як установлено позивач оскаржує дії та рішення старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Білана Дмитра Геннадійовича у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 335/1940/15-ц від 10.12.2015, виданого Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя.

Підставою для поновлення строку на звернення до суду із цим позовом позивач вказує те, що ним первинно було неправильно обрано спосіб захисту своїх прав позивач 06.06.2024 звернувся Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя зі скаргою на дії державного виконавця.

Аналізуючи доводи позивача, з урахуванням встановлених судом обставин, суд доходить висновку, що позивач фактично не погоджується проведенням відповідачем у травні 2024 року виконавчих дій по виконавчому листу № 335/1940/15-ц від 10.12.2015, виданому Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя.

При цьому, згідно поданих пояснень підставою для звернення з даним позовом до суду слугувало не порушення прав позивача, а його не згода з результатами розгляду Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця та тривалий строк судового розгляду.

Суд зазначає, що позивачем помилково ототожнюється момент коли він дізнався про порушення його прав з якого почався перебіг процесуального строку на звернення до адміністративного суду з моментом коли ним було прийнято рішення про необхідність обрання іншого способу захисту своїх прав - в адміністративному суді.

Судом взято до уваги, що в ухвалі Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 05.07.2024 по справі № 335/1940/15-ц (4-с/335/28/2024) ОСОБА_1 роз`яснено, що в порядку ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

При цьому з даним же позовом до Запорізького окружного адміністративного суду позивач звернувся лише 22.08.2024.

З огляду на вказане, враховуючи мотиви позовної заяви суд доходить висновку, що наведені позивачем у заяві про поновлення процесуальних строків підстави для поновлення строку звернення його до суду в даному випадку не можуть вважатися поважною підставою для поновлення строку на звернення із даним позовом.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що триваюча пасивна поведінка позивача, яка проявилася у невчиненні жодних активних дій, з урахуванням наявної можливості знати про стан своїх прав та інтересів не може слугувати достатнім обґрунтуванням для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Подібний висновок сформульовано в постановах Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19, від 10 листопада 2021 року у справі № 460/2983/21 та від 09 червня 2022 року у справі № 1140/2132/18.

Необхідно зауважити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 18 лютого 2022 року у справі №380/893/20, від 04 липня 2023 року у справі № 620/4707/22 та від 27 березня 2024 року у справі № 380/1105/23.

Верховний Суд у постанові від 27.07.2023 по справі № 400/910/19713/22 зазначив, що незважаючи на реалії війни, суди повинні більш ретельно підходити до питання надання чи ненадання учасникам справи права на поновлення процесуальних строків.

Також суду вважає за необхідне зазначити, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (рішення Європейського суду з прав людини у справі Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду з прав людини у справі Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28.10.1998, заява №28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Суд роз`яснює, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку поважних причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин, вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку.

Відтак, обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Згідно з частинами 1, 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк, позовна заява повертається позивачеві.

Таким чином, оскільки станом на 02.09.2024 недоліки позову, про які йшлося в ухвалі судді про залишення позову без руху, позивачем не усунуто, поважних причин для поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду позивачем не наведено, суд доходить висновків про повернення позовної заяви.

Відповідно з частиною восьмою статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Таким чином, у зв`язку з не усуненням позивачем недоліків позовної заяви у спосіб, визначений судом, позовна заява підлягає поверненню та надсилається особі, яка її подала, разом з усіма доданими до неї матеріалами.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Одеса) Білана Дмитра Геннадійовича (69095, Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Приходська, буд. 58, ) про скасування постанови державного виконавця про накладення виконавчого збору та арештів на банківські картки, а також на зарплатні рахунки повернути позивачу.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили у порядку та строки, передбачені ст. 256 КАС України та може бути оскаржена у порядку та строки, передбачені ст.ст. 293, 294, 295, 296 КАС України.

Ухвала виготовлена та підписана 10 вересня 2024 року.

Суддя О.О. Артоуз