Справа № 620/2799/24
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2024-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2799/24 Суддя (судді) першої інстанції: Лариса ЖИТНЯК
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Ганечко О.М.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_2 , в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України від 18.12.2023 № 2630 «Про результат службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 військовослужбовцем призваним по мобілізації ОСОБА_1 » в частині, що стосується позивача;

- визнати протиправним та скасувати наказ військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України (по стройовій частині), яким техніка 3 взводу технічного забезпечення 3 механізованого батальйону, військової частини НОМЕР_2 молодшого сержанта ОСОБА_1 вважати таким, що з 06.11.2023, самовільно залишив територію Військової частини НОМЕР_2 , а з 06.11.2023 призупинено виплату грошового забезпечення, в частині, що стосується позивача - ОСОБА_1 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу - ОСОБА_1 грошове забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавку за вислугу років) та додаткову винагороду, яка передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 28 02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за листопад, грудень 2023 року, січень, лютий 2024 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що про факт проведення службового розслідування останній не був обізнаним з огляду на не видання відповідачем наказу про визнання особи ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив територію військової частини НОМЕР_2 , призупинення виплати грошового забезпечення та зняття з продовольчого забезпечення.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року позовні вимоги - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ військової частини НОМЕР_2 від 18.12.2023 №2630 «Про результат службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 військовослужбовцем призваним по мобілізації ОСОБА_1 » в частині, що стосується позивача.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 відновити з 06.11.2023 виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення. В решті позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 18.12.2023 №2630 «Про результат службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 військовослужбовцем призваним по мобілізації ОСОБА_1 » є правомірним, а його скасування судом першої інстанції - безпідставним.

На думку скаржника, оскільки факт самовільного залишення позивачем військової частини підтверджується матеріалами відповідного службового розслідування, тому підстави для задоволення позовних вимог - відсутні.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з відомостями з військового квитка серії НОМЕР_3 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , позивач на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», призваний на військову службу.

На даний час, у відповідності до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 14.01.2023 №16 (по стройовій частині) ОСОБА_1 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 .

29 січня 2024 року позивачем отримано лист за вих. №649 від 26.01.2024, з якого вбачається, що мав місце факт самовільного залишення позивачем місця розташування військової частини НОМЕР_2 , як наслідок матеріали службового розслідування були направлені до Державного бюро розслідувань. Одночасно, на адресу позивача надіслано оскаржуваний наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 18.12.2023 №2630.

У відповідності до вказаного наказу вбачається, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 07.11.2023 №2086 було проведено службове розслідування по факту самовільного залишення в умовах воєнного стану без поважних причин військової частини НОМЕР_2 техніком 3 взводу технічного забезпечення 3 механізованого батальйону, військової частини НОМЕР_2 молодшим сержантом ОСОБА_1 .

У свою чергу, службовим розслідуванням встановлено, що технік 3 взводу технічного забезпечення 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 молодший сержант ОСОБА_1 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 06.11.2023 та відсутній на місці служби без поважних причин у період з 06.11.2023 по дату складання Акту службового розслідування, а саме по 07.12.2023.

Як наслідок, зазначеним наказом від 18.12.2023 №2630, командиру 3 взводу технічного забезпечення 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 старшому сержанту ОСОБА_2 наказано направити матеріали службового розслідування до територіального управління Державного бюро розслідувань для прийняття рішення в порядку статті 214 Кримінального процесуального кодексу України, так як в діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 407 Кримінального кодексу України.

Крім того, помічнику командира військової частини НОМЕР_2 з фінансово-економічної роботи - начальнику фінансово-економічної служби на підставі п.15 розділу І «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 наказано призупинити виплату грошового забезпечення з 06.11.2023 молодшому сержанту ОСОБА_1 , а на підставі п.5 розділу XVI «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» не виплачувати премію за весь період самовільного залишення місця служби, включаючи місяць повернення в тому числі за листопад 2023 року.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем не була дотримана процедура проведення службового розслідування, відтак наявні підстави для визнання протиправним та скасування наказу військової частини НОМЕР_2 від 18.12.2023 №2630 «Про результат службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 військовослужбовцем призваним по мобілізації ОСОБА_1 » в частині, що стосується позивача.

Крім того, враховуючи, що за відсутності факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини чи місця проходження служби, у військової частини відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати позивачу грошового забезпечення з 06.11.2023, тому факт призупинення виплати позивачу грошового забезпечення з 06.11.2023 на підставі наказу від 18.12.2023 №2630 «Про результат службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 військовослужбовцем призваним по мобілізації ОСОБА_1 » є протиправним.

Як наслідок, належним способом захисту порушеного права є зобов`язання військову частину НОМЕР_2 відновити з 06.11.2023 виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

У силу вимог частини четвертої вказаної статті порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами, зокрема Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-ХІV (далі - Статут внутрішньої служби).

Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (ст. 16 Статуту).

Положеннями ст.ст. 26, 27 Статуту визначено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

При цьому, притягнення військовослужбовців Збройних Сил України до дисциплінарної відповідальності за невиконання (неналежного виконання) своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку регулюються Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, який затверджено Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 551-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин - надалі Дисциплінарний статут).

Відповідно до вимог п.п. 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Пунктом 4 Дисциплінарного статуту передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Положеннями п.45 Дисциплінарного статуту встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до статті 83 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

За правилами статті 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Отже, призначення та проведення службового розслідування за загальним правилом не є обов`язковою передумовою прийняття компетентною військовою посадовою особою рішення про накладення дисциплінарного покарання, позаяк метою службового розслідування є виключно: уточнення причин, що сприяли вчиненню правопорушення, уточнення умов, що сприяли вчиненню правопорушення, уточнення ступеня вини, а не з`ясування події та складу дисциплінарного проступку, характеру протиправного діяння, обставини вчинення правопорушення, наслідків правопорушення.

Як зазначено у статті 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Статтею 87 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Відтак, присічний строком притягнення винного військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є шість місяців з дня виявлення факту вчинення правопорушення за виключенням тривалості службового розслідування, лікування винного військовослужбовця, відпустки винного військовослужбовця, знаходження винного військовослужбовця під вартою, відсутності винного військовослужбовця на службі без поважних причин.

Відповідно, процедура проведення службового розслідування відносно військовослужбовців передбачена статтями 47, 84 - 88 Дисциплінарного статуту і деталізована нормами Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 №608 (далі за текстом Порядок №608).

Пунктом 7 Розділу І Порядку №608 встановлено, що службове розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, проводиться з дотриманням вимог даного Порядку та положень Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».

Згідно з пунктом 1 Розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування може призначатися у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду.

Як передбачено пунктом 1 Розділу VII Порядку №608 з метою перевірки інформації про факт правопорушення, з`ясування наявності підстав для призначення службового розслідування, обставин порушення виконавської дисципліни, а також якщо особу правопорушника не встановлено, але виявлено факт правопорушення, проводиться службова перевірка.

За приписами пункту 2 Розділу VII Порядку №608 під час службової перевірки встановлюються: особа, яка вчинила дисциплінарне правопорушення або порушення виконавської дисципліни; обставини (час, місце, спосіб, наслідки тощо) правопорушення або порушення виконавської дисципліни; не виконані або неналежно виконані військовослужбовцем розпорядження, доручення, вказівки начальників, службові обов`язки; наявність чи відсутність події, з приводу якої призначалась перевірка.

Отже, підставою для прийняття рішення про призначення службового розслідування є виявлення підтверджених результатами службової перевірки або явних та очевидних ознак неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків поєднане із фактом смерті людини або із фактом загрози життю та здоров`ю людини, або із фактом існування матеріальної (моральної) шкоди.

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування не призначається якщо причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, ступінь вини, розмір заподіяної матеріальної шкоди та інші обставини, які мають значення для прийняття рішення командиром (начальником) про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення, не потребують додаткового встановлення (уточнення) або їх встановлено під час проведення інспектування, інвентаризації, аудиту, за рішенням суду.

За змістом пункту 3 Розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

Відповідно до пункту 1 Розділу V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Згідно з пунктом 1 Розділу V Порядку №608 в описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.

Пунктом 1 розділу VI Порядку №608 визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу. Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

У силу вимог пункт 2 розділу VI Порядку дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.

Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. Доведення здійснює безпосередній командир (начальник) військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення, або старший (за підпорядкуванням) командир (начальник).

У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.

Згідно з пунктом 4 розділу VI Порядку якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.

Таким чином, з аналізу вищевикладених норм вбачається чіткий порядок проведення службового розслідування, за результатами проведення якого командир (начальник) приймається рішення (наказ), який доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 07.11.2023 №2086 було проведено службове розслідування по факту самовільного залишення в умовах воєнного стану без поважних причин військової частини НОМЕР_2 техніком 3 взводу технічного забезпечення 3 механізованого батальйону, військової частини НОМЕР_2 молодшим сержантом ОСОБА_1 .

У свою чергу, службовим розслідуванням встановлено, що технік 3 взводу технічного забезпечення 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 молодший сержант ОСОБА_1 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 06.11.2023 та був відсутній на місці служби без поважних причин у період з 06.11.2023 по дату складання Акту службового розслідування, а саме по 07.12.2023.

Як наслідок, наказом від 18.12.2023 № 2630 командиру 3 взводу технічного забезпечення 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 старшому сержанту ОСОБА_2 наказано направити матеріали службового розслідування до територіального управління Державного бюро розслідувань для прийняття рішення в порядку статті 214 Кримінального процесуального кодексу України, так як в діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 407 Кримінального кодексу України.

Крім того, помічнику командира військової частини НОМЕР_2 з фінансово-економічної роботи - начальнику фінансово-економічної служби на підставі п.15 розділу І «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 наказано призупинити виплату грошового забезпечення з 06.11.2023 молодшому сержанту ОСОБА_1 , а на підставі п.5 розділу XVI «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» не виплачувати премію за весь період самовільного залишення місця служби, включаючи місяць повернення в тому числі за листопад 2023 року.

У свою чергу, позивач зазначає, що він не був обізнаний про наказ про призначення службового розслідування від 07.11.2023 №2086, не був обізнаний і про проведення відносно нього службового розслідування, тому останній не зміг скористатись правом надання пояснень, та взагалі не отримував наказ про результати такого розслідування.

При цьому, копію такого наказу було отримано лише у відповідь на чисельні адвокатські запити представника позивача.

До того ж, сам наказ про визнання особи ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив територію військової частини взагалі не було надано навіть у відповідь на адвокатські запити.

Доказів ознайомлення ОСОБА_1 з наказами відповідачем до суду надано не було. Також відсутні докази відібрання у позивача пояснень або доказів відмови від їх надання.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з огляду на недотримання відповідачем процедури проведення службового розслідування в частині, що стосується позивача шляхом не вжиття всіх заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення, у тому числі, наявності вини військовослужбовця, тому оскаржуваний наказ від 18.12.2023 № 2630 «Про результат службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 військовослужбовцем призваним по мобілізації ОСОБА_1 » є протиправним та підлягає скасуванню.

Частиною першою статті 40 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військову службу і військовий обов`язок» (зі змінами) визначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

При цьому, згідно з положеннями частини другої статті 24 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок» військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби.

Виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії.

На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту «г» частини другої, пункту «г» частини третьої, підпункту «д» пункту 1, підпункту «в» пункту 2 частини четвертої, підпунктів «е» пунктів 1 і 2, підпункту «в» пункту 3 частини п`ятої та підпункту «е» пункту 1, підпункту «д» пункту 2, підпункту «в» пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.

Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.

Тобто, саме день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про військовослужбовця обумовлено як можливість початку призупинення військової служби особи, що самовільно залишила військову частину.

У свою чергу, Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260), пунктом 15 розділу І якого визначено, що грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Як свідчать матеріали справи, станом на 20.02.2024 позивач жодного разу не викликався працівниками правоохоронних органів (Державного бюро розслідувань) для надання пояснень, проведення слідчих (процесуальних) дій, проведення допиту тощо. ОСОБА_1 , не повідомлялось про підозру у вчиненні кримінального правопорушення з підстав самовільного залишення останнім військової частини.

Відповідно, доказів внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого статтею 407 Кримінального кодексу України матеріали справи не містять.

Тобто, за відсутності факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини чи місця проходження служби, у військової частини відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати позивачу грошового забезпечення з 06.11.2023.

Таким чином, призупинення виплати позивачу грошового забезпечення з 06.11.2023 на підставі наказу від 18.12.2023 №2630 «Про результат службового розслідування по факту самовільного залишення Військової частини НОМЕР_2 військовослужбовцем призваним по мобілізації ОСОБА_1 » є протиправним.

У той же час, інших доказів призупинення позивачу виплати грошового забезпечення з 06.11.2023, окрім наказу від 18.12.2023 №2630, сторонами не надано.

Відтак, у даному випадку ефективним способом захисту порушеного права позивача, є зобов`язання відповідача з 06.11.2023 відновити виплату позивачу грошового забезпечення.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко