Справа № 600/717/24-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2024-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м. Чернівці Справа № 600/717/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить:

визнати протиправними дії, вчинені 12 січня 2024 року уповноваженою службовою особою ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо відмови в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 ;

зобов`язати уповноважених службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України утримуватись від вчинення дій з відмови в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 на підставі наявності факту порушення іншою особою Правил перетинання державного кордону громадянами.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що ним подано усі необхідні документи для проходження прикордонного контролю, проте рішенням йому відмовлено у перетині державного кордону на виїзд з України з підстав, що попередній супровід його матері, з числа осіб з інвалідністю 2 групи, здійснював його брат, який не повернувся на територію України. Позивач вважає такі дії протиправними, оскільки суперечать нормам чинного законодавства та порушують його права і законні інтереси.

За вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі відповідач) подав до суду відзив, яких вказував на безпідставність та необґрунтованість заявленого позову. В обґрунтування заперечень відповідач зазначав, що в ході перевірочних заходів під час перевірки громадянки України ОСОБА_2 за Базою даних Ризик було встановлено, що 19.07.2023 супровід вищевказаної громадянки на виїзд з України здійснював її старший син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який в порушення чинного законодавства не повернувся на територію України.

Враховуючи ризики неповернення позивача в Україну, а також відсутність документів про відстрочку від мобілізації позивача, останньому було відмовлено у перетині державного кордону України за відсутності підстав на право перетинання Державного кордону під час воєнного стану, про що було складено відповідне рішення від 12.01.2024. на думку відповідача, самостійне повернення ОСОБА_2 до України свідчить про можливість самостійного пересування та відсутність потреби у супроводі сторонніх осіб. Власну інвалідність та норми законодавства ОСОБА_2 використала з метою протиправного вивезення сина призивного віку за межі України. У зв`язку з цим, відповідач вважає, що рішення про відмову позивачу в перетині кордону прийнято в межах повноважень службової особи, є обґрунтованим та законним.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_2 подала до суду письмові пояснення, в яких позовні вимоги підтримала повністю.

З`ясувавши обставини, на які учасники посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

12.01.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , прибув в пішому порядку до міжнародному пункту пропуску для автомобільного сполучення Порубне з метою здійснення перетинання державного кордону на виїзд з України у супроводі його матері, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка є особою з інвалідністю 2 групи.

При проходженні паспортного контролю позивачем були надані для перевірки працівнику прикордонної служби такі документи: паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 ; свідоцтво про народження ОСОБА_1 серія НОМЕР_2 від 18.02.1995; пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 , видане 28.06.2023; довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_2 серія 12ААВ №768590 від 16.05.2023.; свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_4 від 20.07.2006; свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_5 від 04.05.2007; витяг про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 від 04.01.2024; витяг про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 від 04.01.2024.

Судом також встановлено, що мати позивача, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є особою з інвалідністю 2 групи довічно, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_2 серія НОМЕР_6 від 16.05.2023р, а також пенсійним посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 28.06.2023.

Витягами з реєстру територіальної громади від 04.01.2024 та від 09.01.2024 підтверджується, що ОСОБА_2 проживає разом зі позивачем (сином) за адресою: АДРЕСА_1 .

В ході перевірочних заходів під час перевірки громадянки України ОСОБА_2 за Базою даних Ризик відповідачем було встановлено, що 19.07.2023 супровід вищевказаної громадянки на виїзд з України здійснював її старший син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який в порушення чинного законодавства не повернувся на територію України, що підтверджується Витягом з Бази даних Ризик.

За результатом проходження паспортного контролю начальником відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_7 (тип А) відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_7 старшим лейтенантом ОСОБА_5 прийнято Рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 12.01.2024 та відмовлено ОСОБА_1 у виїзді з України.

Як вказано в даному Рішенні, причина відмови: на підставі Закону України Про правовий режим воєнного стану від 12.05.2015 № 389-VІII, Закону України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, Указу Президента України від 24.02. 2022 року №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, статті 7 ч.3 Закону України Про прикордонний контроль від 05.11.2009 №1710-VI, пункту 4 ч. 1 ст. 20 Закону України Про Державну прикордонну службу України від 03.04.2003 №661-IV, постанови Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України - повторно супровідінваліда, попередній не повернувся на територію України.

Не погоджуючись із діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

У відповідності до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 № 3857-XII громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Разом з тим, частинною другою цієї ж статті Конституції України визначено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61 62, 63 цієї Конституції.

З викладеного видно, що право особи на пересування та право вільно залишати територію України, передбачене статтею 33 Конституції України може бути обмежено в умовах воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX. В подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та триває й досі.

Крім цього, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною 1 статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначено Законом України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII).

Статтею 1 Закону № 389-VIII передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 Закону № 389-VIII).

Згідно пункту 6 частини 1 статті 8 Закону № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Відповідно до частини 1 статті 14 Закону України "Про прикордонний контроль" від 05.11.2009 №1710-VI (далі - Закон №1710-VI) іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Згідно з вимогами Закону №1710-VI повноваженнями щодо надання особам, у тому числі й громадянам України призовного віку, дозволу на перетинання державного кордону України надані уповноваженим посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України (статті 3, 6 Закону №1710-VI).

Пунктом 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1455, встановлено, що перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 № 3857-XII (далі Закон № 3857-XII) перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України, якими визначено порядок перетинання громадянами України державного кордону, які затвердженні постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 (далі - Правила 57).

Відповідно до п. 2 Правил № 57 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу.

У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Абзацом 4 пункту 2-1 Правил №57 передбачено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають пра во, зокрема, особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (пе ребування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (пе ребування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд.

Отже, з наведених положень чинних на момент виникнення спірних правовідносин вбачається, що право виїзду за межі України в умовах воєнного стану мають особи, які мають одного із своїх батьків із числа осіб з інвалідністю II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання.

Суд зауважує, що право позивача виїзду за межі України в умовах воєнного стану у даному випадку обумовлено наявністю сукупності наступних підстав: наявністю документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки позивача з матір`ю, інвалідністю матері та документів, що підтверджують спільне проживання позивача з матір`ю.

Розглядом справи по суті встановлено, що 12.01.2024 позивачем при спробі перетину державного кордону України через пункт пропуску "Порубне" разом зі своєю матір`ю, ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, уповноваженій особі були надані для перевірки такі документи: паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 ; свідоцтво про народження ОСОБА_1 серія НОМЕР_2 від 18.02.1995; пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 , видане 28.06.2023; довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_2 серія 12ААВ №768590 від 16.05.2023.; свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_4 від 20.07.2006; свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_5 від 04.05.2007р.; витяг про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 від 04.01.2024; витяг про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 від 04.01.2024.

Відповідач не заперечував у поданому відзиві щодо подання позивачем вказаних вище документів та не наводив жодних аргументів чи спростувань стосовно вказаного переліку.

Абзацом 1 п. 15 Правил № 57 визначено, що на підставі рішення уповноваже ного законом державного органу про тимчасову відмову у виїзді за кордон (заборону виїзду), прийнятого відповідно до статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", уповноважена службова особа під розділу охорони державного кордону відмовляє громадянину у перетинанні держав ного кордону, про що виносить обґрунтоване письмове рішення із зазначенням при чин відмови, один примірник якого видається громадянинові.

Отже, уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону відмовляючи громадянину у перетинанні державного кордону зобов`язана винести обґрунтоване письмове рішення, в якому зазначити конкретні причини відмови.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що на підтвердження права перетину державного кордону України в умовах введення воєнного стану на підставі абзацу 4 пункту 2-1 Правил №57 ним було надано усі необхідні документи, що підтверджували його родинні зв`язки з матір`ю, яка є особою з інвалідністю 2 групи та спільне проживання.

Суд зауважує, що рішення від 12.01.2024 не містить жодних конкретних відомостей про відсутність у позивача документів, які дають право на перетин в період дії на території України воєнного стану.

Стосовно посилань відповідача у рішенні від 12.01.2024 на «повторний супровід інваліда, попередній не повернувся на територію України», суд ставиться критично, з огляду на наступне.

Так, під час перевірки відповідачем громадянки України ОСОБА_2 за Базою даних Ризик встановлено, що 19.07.2023 супровід вищевказаної громадянки на виїзд з України здійснював її старший син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується Витягом з Бази даних Ризик та який в порушення чинного законодавства не повернувся на територію України.

З приводу зазначеної підстави, суд зважає на те, що наявність у відповідача інформації про те, що до України не повернулася інша особа (син ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,), яка раніше супроводжувала мати позивача, як особу з інвалідністю 2 групи, не може слугувати правовою підставою для відмови саме позивачу в перетинанні державного кордону України за наявності в останнього на те підстав, визначених абзацом 4 пункту 2-1 Правил № 57.

Так, згідно абзацу 13 пункту 2-1Правил № 57 громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, зазначені в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту, які супроводжували осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, для виїзду за межі України, зобов`язані повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували.

Однак, відповідальність за указані вище дії щодо неповернення на територію України має нести саме та особа, на яку вказаними вище положеннями покладено обов`язок повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України, зокрема, особи з інвалідністю, а не позивач.

Суд вважає також необґрунтованими аргументи відповідача, наведені у відзиві про те, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення було не надання позивачем документів, які підтверджуються його право на відстрочку від мобілізації, оскільки такі мотиви не слугували підставою для його прийняття.

Крім цього, суд зауважує, що право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану є різними за своєю правовою природою, різняться як законодавчими нормами, якими такі врегульовано, так і органами, що визначають їх наявність.

У зв`язку з цим, суд наголошує, що відповідно до змісту статті 14 Закону України "Про прикордонний контроль" рішення уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону про відмову громадянину у праві перетину кордону в кожному випадку повинно бути обґрунтованим, із зазначенням конкретних причин відмови.

Натомість, в рішенні про відмову в перетині державного кордону не зазначено жодної правової підстави для прийняття відмови у перетинанні державного кордону на виїзд з України позивачем, а така підстава як «повторний супровід інваліда, попередній не повернувся на територію України» не ґрунтується на положеннях закону.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини 1 статті 2 КАС України, згідно яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пунктом 10 ч. 2 ст. 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на суть та характер спірних відносин, зважаючи на необґрунтованість прийнятого рішення про відмову в перетині державного кордону України, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача буде визнання протиправним та скасування рішення про відмову позивачу у перетині державного кордону України від 12.01.2024.

Стосовно позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача утримуватись від вчинення дій з відмови в перетинанні державного кордону України громадянину України позивачу на підставі наявності факту порушення іншою особою Правил перетинання державного кордону громадянами, суд зазначає наступне.

На законодавчому рівні поняття дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень не визначено. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Враховуючи вказане суд дійшов висновку, що повноваження суб`єкта владних повноважень, зокрема територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, щодо здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України є його дискреційними повноваженнями та залежать від конкретних умов їх реалізації.

При цьому суд не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) відповідача поза межами перевірки за критеріями відповідності прийняття ним рішень (вчинення дій), передбаченими КАС України, підміняти його і перебирати на себе повноваження, надані Законом. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог прав осіб, що звертаються до суб`єктів владних повноважень, без порушень принципу поділу влади.

Заявлений позивачем спосіб захисту порушеного права, а саме вимога про зобов`язання утриматися від вчинення дій з відмови в перетині державного кордону, не відповідає обсягу порушеного права в даному спорі, адже обставини іншого (наступного/наступних) (ніж розглядається судом при розгляді цієї справи) перетинання державного кордону позивачем можуть бути істотно відмінними, та перебуватимуть поза обсягів судового контролю при вирішення даного спору.

Водночас суд наголошує, що позивач має право на перетин державного кордону України, і це є достатнім для захисту його порушеного права. Крім того, позивач не позбавлений права звернутися до іншого пункту пропуску для перетину кордону з метою виїзду за межі України.

Водночас суд наголошує, що суб`єкт владних повноважень при реалізації власної компетенції та за умови вирішеного спору повинен враховувати висновки суду, сформульовані за результатами оцінки його дій, рішень чи бездіяльності.

З огляду на вищевикладене, вказана позовна вимога не підлягає задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Матеріалами справи підтверджується, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 605,60 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 72 77, 90, 139, 241 - 246, 250 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю частково.

2. Визнати протиправним та скасувати Рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 про відмову ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону України від 12.01.2024 року.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати (судовий збір) у сумі 605,60 грн.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування учасників процесу:

позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 );

відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ).

Суддя В.К. Левицький