Справа № 442/2692/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 442/2692/24 пров. № А/857/14208/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Гуляка В.В. та Кухтея Р.В.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від відповідача - Зирянов О.Ю.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської обл. від 02.05.2024р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Подоляка Богдана Романовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Львівської митниці про зміну постанови в справі про порушення митних правил щодо визначення заходу стягнення (суддя суду І інстанції: Крамар О.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 09 год. 46 хв. 02.05.2024р., м.Дрогобич Львівської обл.),-

В С Т А Н О В И В:

29.03.2024р. (згідно з відомостями ярлика на поштовому відправленні) представник адвокат Подоляк Б.Р., діючий на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив змінити постанову в.о. заступника начальника начальника Управління боротьби з контрабандою та порушенням митних правил Львівської митниці від 19.03.2024р. у справі про порушення митних правил № 0119/20900/24 в частині визначення заходу стягнення, звільнивши ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності та обмежившись усним зауваженням (а.с.1-3, 13).

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської обл. від 02.05.2024р. в задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.63 і на звороті).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та ухвалити нову постанову, якою задовольнити заявлений позов (а.с.66-68).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновок посадової особи відповідача про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.471 Митного кодексу /МК/ України, є однобічним і не ґрунтується на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи.

Так, 30.01.2024р. він здійснював перевезення пасажирів з Республіки Польща в Україну на транспортному засобі Volkswagen LT 35, д.н.з. НОМЕР_1 . На території Республіки Польща до нього звернулись особи, що займаються волонтерською діяльністю, зокрема, придбають необхідні для використання військовослужбовцями Збройних Сил України засоби та предмети. Вказані особи висловили до нього прохання передати монокуляри волонтерам на території України.

Перебуваючи в пункті пропуску та усвідомлюючи те, що вищевказані предмети не є його власністю, не є товаром для продажу, в письмових поясненнях не зазначив про їх наявність в салоні автомобіля, оскільки за вказаних обставин не вважав їх товарами, які слід декларувати.

У свою чергу, після виявлення вказаних предметів він надав посадовим особам митниці відповідні пояснення.

За наведених обставин посадова особа митниці мала всі підстави для застосування у вказаній справі аналогії закону, а саме ст.22 КУпАП, звільнивши його від відповідальності за порушення митних правил та обмежившись усним зауваженням.

Стверджує, що хоча в його діях формально містяться ознаки порушень митних правил, передбачених ч.2 ст.471 МК України, однак в нього фактично не було умислу на вчинення такого порушення. Переміщуючи згадані предмети в Україну, він вважав, що такі є необхідними для військовослужбовців Збройних Сил України, а тому такі не слід декларувати при переміщенні через митний кордон.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає до задоволення, з наступних мотивів.

Як встановлено під час судового розгляду справи, близько 13 год. 20 хв. 30.01.2024р. у зону митного контролю пункту пропуску «Шегині» митного поста «Мостиська» Львівської митниці смугою руху «Червоний коридор» в напрямку «в`їзд в Україну» під керуванням громадянина України ОСОБА_1 прибув транспортний засіб марки Volkswagen LT 35, номерний знак НОМЕР_1 ; водію було запропоновано заповнити митну декларацію для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних зі здійсненням підприємницької діяльності; водій транспортного засобу заявив письмово про наявність товарів: особисті речі. При цьому, позивач не задекларував товар, який перевозив, а саме: 14 монокулярів, чим порушив правила митних перевезень згідно ч.2 ст.471 МК України.

Посадовими особами Львівської митниці складено відносно ОСОБА_1 протокол про порушення митних правил № 0119/20900/24 від 30.01.2024р., в якому зафіксовано вказаний факт порушення митних правил; незадекларований товар складається з 14 монокулярів нічного бачення (монокуляри нічного бачення Night Vision Henbaker model CY789 8 шт., монокуляри нічного бачення Helmet Mounted Nigth Vision model NVG30 6 шт.).

Вказаний товар вилучений митним органом, про що вчинено відповідне застереження в протоколі (а.с.94-95).

У своїх усних поясненнях ОСОБА_1 вказав, що свою вину визнає; вказані товари перевезти через кордон його попросила невідома особа (а.с.96).

Згідно висновку СЛЕД Держмитслужби № -0075 від 15.02.2024р. з використанням товарознавчих методів експертизи встановлено загальну вартість товару в сумі 250423 грн. 20 коп.; вартість однієї товарної позиції: монокуляр нічного бачення Night Vision Henbaker model CY789 складає 12149 грн. 10 коп., монокуляр нічного бачення Helmet Mounted Nigth Vision model NVG30 становить 25538 грн. 40 коп. (а.с.98-101).

Правильність такого висновку позивачем не оспорюється.

На підставі встановленої висновком СЛЕД Держмитслужби вартості товару відповідач виніс постанову від 19.03.2024р. в справі про порушення митних правил № 0119/20900/24, якою визнав позивача винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч.2 ст.471 МК України, та наклав на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 30 відсотків вартості цих товарів, що складає 75126 грн. 96 коп.

Також тимчасово вилучений товар повернуто позивачу (вилучено на потреби Збройних Сил України згідно наказу Військової частини НОМЕР_2 ); з останнього стягнуто на користь Львівської митниці 124 грн. 79 коп. витрат за зберігання товару на складі митниці (а.с.5-7).

Із змісту заявленого позову слідує, що спірним питання в розглядуваному випадку є визначення застосованого до позивача заходу стягнення.

При цьому позивач не заперечує ввезення ним на територію України незадекларованого товару, а саме: монокурярів (приладів нічного бачення) в кількості 14 шт.

Вирішуючи наведений спір та приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт вчинення позивачем порушення митних правил, передбачених ч.2 ст.471 МК України.

При цьому, постанова про накладення адміністративного стягнення відповідає вимогам ст.283 КУпАП, а посилання позивача на порушення посадовою особою Львівської митниці вимог КУпАП та МК України не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині правомірності визнання позивачем винним у вчиненні порушення митних правил, передбачених ч.2 ст.471 МК України, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

В решті висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права і фактичним обставинам справи, при цьому судом не допущено порушення норм матеріального та процесуального права, з наступних підстав.

Згідно фактичних обставин справи, які не оспорюються сторонами, близько 13 год. 20 хв. 30.01.2024р. в зону митного контролю пункту пропуску «Шегині» митного поста «Мостиська» Львівської митниці смугою руху «Червоний коридор» в напрямку «в`їзд в Україну» під керуванням громадянина України ОСОБА_1 прибув транспортний засіб марки Volkswagen LT 35, номерний знак НОМЕР_1 .

Позивач подав до митного контролю власноручно заповнену митну декларацію, в якій заявив про наявність в нього товару: особисті речі.

За результатами митного огляду в салоні транспортного засобу виявлено незадекларований за встановленою формою товар, а саме: монокуляри нічного бачення Night Vision Henbaker model CY789 8 шт., монокуляри нічного бачення Helmet Mounted Nigth Vision model NVG30 6 шт.

Про наявність незадекларованого товару позивач в процесі декларування та усного опитування не заявив, у митній декларації не вказав.

За вказані дії позивач притягнутий до відповідальності за ч.2 ст.471 МК України.

Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, на які накладено електронний підпис декларанта або уповноваженої ним особи (ч.1 ст.257 МК України).

Відповідно до ч.2 ст.471 МК України недекларування товарів (крім зазначених у частинах першій та/або третій цієї статті), що переміщуються через митний кордон України громадянами, тягне за собою накладення штрафу в розмірі 30 відсотків вартості цих товарів.

Згідно примітки до ст.471 МК України недекларуванням у цій статті вважається незаявлення громадянином за встановленою формою точних та достовірних відомостей, перелік яких визначений цим Кодексом, про товари, які переміщуються (пересилаються) таким громадянином через митний кордон України (у тому числі при проходженні (проїзді) ним каналом, позначеним символами зеленого кольору («зелений коридор»).

Згідно з ст.366 МК України канал, позначений символами зеленого кольору («зелений коридор»), призначений для декларування шляхом вчинення дій громадянами, які переміщують через митний кордон України товари в обсягах, що не підлягають оподаткуванню митними платежами та не підпадають під встановлені законодавством заборони або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території і не підлягають письмовому декларуванню (ч.2 цієї статті).

Канал, позначений символами червоного кольору («червоний коридор»), призначений для всіх інших громадян (ч.3 згаданої статті).

Громадянин самостійно обирає відповідний канал («зелений коридор» або «червоний коридор») для проходження митного контролю за двоканальною системою (ч.4 вказаної статті).

Відповідно до ст.374 МК України товари (за винятком підакцизних), сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 1000 євро, що ввозяться громадянами на митну територію України у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі через пункти пропуску через державний кордон України, відкриті для повітряного сполучення, та товари (крім підакцизних), сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 500 євро та сумарна вага яких не перевищує 50 кг, що ввозяться громадянами на митну територію України у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі через інші, ніж відкриті для повітряного сполучення, пункти пропуску через державний кордон України, не підлягають письмовому декларуванню (за винятком товарів, на які відповідно до статті 197 цього Кодексу встановлено обмеження щодо переміщення громадянами через митний кордон України, і випадків, передбачених частиною другою цієї статті) та не є об`єктами оподаткування митними платежами (ч.1 цієї статті).

Товари (крім підакцизних), що ввозяться громадянами у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі, сумарна фактурна вартість та/або загальна вага яких перевищують обмеження, встановлені частиною першою цієї статті, але загальна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 10000 євро, підлягають письмовому декларуванню в порядку, встановленому для громадян, з поданням документів, що видаються державними органами для здійснення митного контролю та митного оформлення таких товарів, та оподатковуються ввізним митом за ставкою 10 відсотків і податком на додану вартість за ставкою, встановленою Податковим кодексом України, в частині, що перевищує еквівалент 1000 євро (при ввезенні товарів на митну територію України через пункти пропуску через державний кордон України, відкриті для повітряного сполучення) та еквівалент 500 євро або вартість товарів, обчислена пропорційно до ваги, що перевищує 50 кг (при ввезенні через інші пункти пропуску через державний кордон України). Базою оподаткування таких товарів є частина їх сумарної фактурної вартості, що перевищує еквівалент 1000 євро (при ввезенні товарів на митну територію України через пункти пропуску через державний кордон України, відкриті для повітряного сполучення) та еквівалент 500 євро або вартість товарів, обчислена пропорційно до ваги, що перевищує 50 кг (при ввезенні через інші пункти пропуску через державний кордон України).

За змістом п.2.9 Порядку заповнення митної декларації для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних з провадженням підприємницької діяльності, затв. наказом Міністерства фінансів України № 614 від 28.05.2012р., у пункті 4 такої декларації зазначається: точні дані про товари (назви, характеристики товарів, відмітні ознаки тощо), необхідні для їх ідентифікації; вага або кількість задекларованих товарів за кожним найменуванням (цифрами та словами); фактурна вартість задекларованих товарів.

Таким чином, відповідачем доведено факт недекларування товарів, а тому дії позивача містять склад порушення митних правил, передбачений ч.2 ст.471 МК України.

Звідси, відповідач правомірно притягнув позивача до адміністративної відповідальності за порушення митних правил згідно ч.2 ст.471 МК України, правильно обрахував суму штрафу та відповідно визначив захід стягнення до позивача.

Щодо покликань позивача про наявність достатніх підстав для звільнення його від відповідальності згідно приписів ст.22 КУпАП, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст.22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

За змістом цієї норми застосування її приписів є правом, а не обов`язком органу (посадової особи).

При цьому судом не встановлено обставин, які посадова особа відповідача не врахувала при накладенні на позивача стягнення за вчинене правопорушення.

З приводу вимоги позивача (апелянта) про зміну постанови Львівської митниці в справі про порушення митних правил в частині визначення заходу стягнення, звільнивши ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбачене ч.2 ст.471 МК України, на підставі ст.22 КУпАП і обмежитись усним зауваженням, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З огляду на зазначене, суд, розглядаючи скаргу на постанову про адміністративне правопорушення (порушення митних правил), наділений повноваженнями змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення.

Натомість, повноваження відповідача щодо вирішення питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності, зокрема на підставі ч.2 ст.471 МК України, є виключною компетенцією уповноваженого органу, в цьому випадку відповідальних працівників митних органів. І саме цьому органу (посадовій особі) законодавцем надано право звільнити порушника від адміністративної відповідальності та обмежитись усним зауваженням.

Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 31.01.2018р. в справі № 660/575/16-а.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 31.10.2018р. в справі № 455/415/16-а, відповідно до якого в адміністративного суду, який переглядає постанову в справі про адміністративне правопорушення, відсутні повноваження на застосування до особи, що його скоїла, положень ст.22 КУпАП, яка, в свою чергу, надає органу (посадовій особі), уповноваженій вирішувати справу, право звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення, а також на закриття в зв`язку з цим справи про адміністративне правопорушення, оскільки юрисдикцію, повноваження адміністративних судів та порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає саме КАС України, який таких повноважень адміністративного суду не передбачає.

При цьому колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зауважити, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Відтак, прийняття рішення про звільнення порушника від відповідальності на підставі ст.22 КУпАП, знаходиться поза межами компетенції суду, позаяк таке є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, що не відповідає загальним принципам та засадам адміністративного судочинства.

У цій справі здійснювався розгляд скарги на постанову в справі про порушення митних правил, а не про притягнення позивача до відповідальності за таке порушення, тому відповідно до норм КАС України суд не був наділений повноваженнями звільняти особу від адміністративної відповідальності за малозначності вчиненого правопорушення, позаяк сфера застосування ст.22 КУпАП поширюється саме на орган, уповноважений вирішувати справу.

Окрім цього, твердження апелянта про здійснення ним перевезення товарів у волонтерських цілях для потреб Збройних Сил України колегія суддів відхиляє, оскільки такі спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, під час перетину кордону і складання матеріалів справи про порушення митних правил позивач не вказував про зазначені обставини; натомість, в своїх поясненнях наголошував на тому, що вказані товари перевозив на прохання невідомої особи.

Наданий позивачем лист Фундації «Розвиток регіонів» від 20.02.2024р. не дає можливості віднести виявлені товари до сфери волонтерської допомоги для Збройних Сил України; також останній датований 20.02.2024р., тобто, після складання протоколу в справі про порушення митних правил; він не був представлений митному органу під час розгляду справи про порушення митних правил (а.с.9).

Також колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що позивач був обізнаний з порядком декларуванням товарів, що переміщуються через митний кордон, оскільки неодноразово та регулярно здійснює перетин кордону (а.с.35-40); в спірному випадку обрав смугу руху «червоний коридор» і подав митну декларацію стосовно особистих речей (а.с.30-31, 33).

Також будь-якого відношення до передачі митним органом вилученого товару на потреби Військової частини НОМЕР_2 (наказ № 335 від 06.03.2024р.) позивач не має; доказів протилежного матеріали справи не містять.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача залишені без задоволення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, через що не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Окрім цього, ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2024р. в частині зупинення дії рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської обл. від 02.05.2024р в адміністративній справі № 442/2692/24 належить визнати такою, що втратила чинність (а.с.87-89).

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.271, 272, 286, 310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської обл. від 02.05.2024р. в адміністративній справі № 442/2692/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Визнати ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2024р. в частині зупинення дії рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської обл. від 02.05.2024р. в адміністративній справі № 442/2692/24 такою, що втратила чинність.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. В. Гуляк
Р. В. Кухтей
Дата складання повного тексту судового рішення: 10.09.2024р.