Справа № 520/17079/24
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2024-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

05 вересня 2024 року № 520/17079/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мельникова Р.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому з урахуванням щодо зміни предмету позову, яка надійшла до суду 24.06.2024 року, просить суд:

- визнати протиправним рішення № 40/17/10/1-5744 від 25.05.2024 військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) про відмову у звільненні з військової служби ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 );

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ) з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий облік і військову службу у редакції від в редакції 04.05.2024.

В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що він неодноразово намагався подати рапорт про звільнення з військової служби з дотриманням вимог зазначених в п. 233 Положення про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року, та в п. 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-XIVвід 24.03.1999 року, але безпосереднє командування відмовлялось у прийнятті рапорту без явної на те причини, всупереч відповідному законодавству. З огляду на вказані обставини позивачем було направлено на адресу відповідача рапорт засобами поштового зв`язку. Відповідачем не було надано відповіді і рапорт позивача було проігноровано. В ході розгляду справи відповідачем особисто позивачу було надано рішення №40/17/10/1-5744 від 25.05.2024 року щодо розгляду по суті рапорту позивача від 10.05.2024 року, яким відмовлено у звільненні. На думку позивача, зазначене рішення відповідача є протиправним та таким, що порушує його права, оскільки на момент його звернення із рапортом про звільнення з військової служби діяла редакція Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 04.05.2024 року, тоді як відповідач посилається на зміни в Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу», які вступили в силу 18.05.2024. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду із позовом у цій справі.

Ухвалою суду від 21.06.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі.

Ухвалою суду від 26.06.2024 року прийнято до розгляду заяву щодо зміни предмету позову, яка надійшла до суду 24.06.2024 року, у справі №520/17079/24; подальший розгляд справи №520/17079/24 вирішено здійснювати з урахуванням заяви щодо зміну предмету позову.

Представником відповідача через канцелярію суду подано відзив на позов, в якому зазначено, що відповідач проти заявленого позову заперечує з підстав його необґрунтованості та недоведеності. В той же час представником відповідача вказано, що оскільки рапорт та додані до нього документи потребували додаткового вивчення та опрацювання, строк розгляду рапорту позивача становив один місяць. Водночас, 18.05.2024 (наступний день після надходження рапорту) набув чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» №3633-ІХ, яким статтю 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» було викладено в новій редакції, та змінено підстави для звільнення військовослужбовців. Отже, від 18.05.2024 року самого факту наявності у військовослужбовця одного із батьків, які є особами з інвалідністю І чи ІІ групи стало недостатньо, а підстава була сформульована наступним чином: «необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарськоконсультативної комісії закладу охорони здоров`я». За таких обставин, станом на день розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби відповідний закон вже було змінено, й рішення приймалося з врахуванням внесених змін та з врахуванням нових підстав для звільнення, які у позивача були відсутні.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч.5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову та заперечень проти нього, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 на підстави Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року №69/2022 був мобілізований до лав Збройних Сил України, вступив на військову службу.

Позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_4 Національної гвардії України.

У позовній заяві позивачем вказано, що його мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю ІІ групи у зв`язку з загальними захворюваннями пов`язаними з порушеннями опорно-рухового апарату, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №576603 від 03.05.2024 року.

Своєю чергою позивачем у позовній заяві вказано, що наприкінці квітня - на початку травня 2024 року він намагався подати рапорт про звільнення з військової служби з дотриманням вимог зазначених в п. 233 Положення про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року, та в п. 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-XIVвід 24.03.1999 року, але безпосереднє командування відмовлялось у прийнятті рапорту без явної на те причини, всупереч відповідному законодавству.

У зв`язку з вказаними обставинами, позивачем 10.05.2025 року було направлено на адресу відповідача рапорт з доданими документами засобами поштового зв`язку, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", через сімейні обставини (мати є інвалідом ІІ групи).

Вказаний рапорт позивача 15.05.2024 року був отриманий відповідачем, що підтверджується рекомендованим повідомленням про врученням №845.

Відповідачем не було надано відповіді протягом місяця з урахуванням строку поштового перебігу і рапорт позивача було проігноровано.

Позивачем повідомлено, що в ході розгляду справи відповідачем особисто позивачу було надано рішення №40/17/10/1-5744 від 25.05.2024 року щодо розгляду по суті рапорту позивача від 10.05.2024 року, яким відмовлено у звільненні.

З наявної в матеріалах справи копії листа за підписом командира Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_3 від 25.05.2024 року №40/17/10/1-5744 «Про надання інформації» вбачається, що останній містить зазначення про те, що на рапорт від 17.05.2024 року №Ф-1181 щодо звільнення з військової служби у запас ЗСУ повідомлено: згідно «Закону України про військовий обов`язок і військову службу» підстави для звільнення - відсутні.

Позивач, вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, звернувся до суду із позовом у цій справі.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам та запереченням проти них, суд зазначає таке.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності ттериторіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та є діючим і станом на час розгляду цієї справи.

Указом Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 року №69/2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Згідно із положеннями статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно із ч.1 ст.2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 2 ст. 2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Відповідно до положень ч.6 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Приписами ч.5 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову (направлення) громадян України на військову службу.

Судовим розглядом справи встановлено, що 10.05.2024 року позивач подав до відповідача рапорт про звільнення з військової служби на підставі пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку з сімейними обставинами (мати має статус особи з інвалідністю ІІ групи).

Отже, положеннями пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у редакції станом на 10.05.2024 року, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

В подальшому, 18.05.2024 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" №3633-IX.

У зв`язку із внесеними змінами положеннями пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у новій редакції чинній з 18.05.2024, визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з ч.12 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у редакції чинній з 18.05.2024, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Враховуючи вказане вище, слід дійти висновку про те, що положення Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", якими визначено підстави звільнення з військової служби, змінились та законодавцем шляхом внесення змін до нормативно-правового акту встановлено, що для звільнення з військової служби військовослужбовець має довести необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Відтак, така підстава для звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану як наявність другої групи інвалідності у матері зазнала змін станом на час розгляду відповідачем рапорту позивача, хоча і була чинною станом на час звернення позивача до відповідача із відповідним рапортом.

Зі змісту поданого до суду представником відповідача відзиву на позов встановлено доводи останнього стосовно того, що від 18.05.2024 самого факту наявності у військовослужбовця одного із батьків, які є особами з інвалідністю І чи ІІ групи стало недостатньо. За таких обставин, станом на день розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби відповідний закон вже було змінено, й рішення приймалося з врахуванням внесених змін та з врахуванням нових підстав для звільнення, які у позивача були відсутні.

Тому, за наслідками розгляду рапорту та доданих до нього документів, відповідачем було повідомлено позивача листом від 25.05.2024 року №40/17/10/1-5744 про те, що згідно із Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» підстави для звільнення відсутні.

Позивачем не було надано ні до відповідача разом із рапортом, ні до суду разом із позовом документів, які б підтверджували необхідність у здійсненні постійного догляду за його матір`ю.

Натомість зі змісту позовної заяви встановлено доводи позивача стосовно того, що оскільки рапорт ним був поданий ще за часу дії положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції до 18.05.2024 року, то саме такі норми при розгляді такого рапорту і мали бути застосовані відповідачем.

Надаючи оцінку вказаним доводам позивача, суд зазначає таке.

Згідно із положеннями ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до висновків щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, які викладені у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 5 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, становлять випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зі змісту вказаних рішень Конституційного Суду України також вбачається, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Таким чином, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Тобто, якщо публічно - правові відносини тривали станом на момент запровадження законодавцем іншого (нового) правового регулювання цих відносин і вони не припинились, або виникли після змін у законодавстві, то суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей діяти або приймати рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Такий підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі наведено Верховним Судом й у постановах від 09.09.2020 у справі №826/10971/16, від 31.03.2021 у справі №803/1541/16, від 24.01.2023 у справах №640/14816/20 та №600/5806/21-а відповідно, від 10 січня 2024 року у справі № 380/13615/21 та ухвалі від 01.08.2024 року у справі №200/843/24.

Під час розгляду справи встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли 10.05.2024 року (день звернення позивача із відповідним рапортом) та припинились 25.05.2024 року (день складення на ім`я позивача відповідачем листа-відповіді на рапорт), тобто такі правовідносини тривали у проміжку часу до та після набуття 18.05.2024 року чинності змінами до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відтак, оскільки станом на час розгляду рапорту позивача відповідачем застосовано чинну редакцію Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з урахуванням змін внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" від 11.04.2024 року №3633-IX, то у суду відсутні підстави вважати, що останнім було допущено порушення норм законодавства.

З огляду на вказане вище та встановлені судом обставини, підстави для визнання протиправним рішення № 40/17/10/1-5744 від 25.05.2024 військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про відмову у звільненні з військової служби ОСОБА_1 відсутні.

Оскільки позовні вимоги позивача про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий облік і військову службу у редакції від в редакції 04.05.2024 є похідними від первинної позовної вимоги, то враховуючи висновки суду у цій справі такі задоволенню також не підлягають.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_4 ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Мельников Р.В.