Справа № 800/573/16
Суддя: Гриців Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2024-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

27 серпня 2024 року

м. Київ

Справа № 800/573/16

Провадження № 11-59заі24

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого суддіУркевича В. Ю.,

судді-доповідача Гриціва М. І.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Усенко Є. А.,

за участю:

секретаря судового засідання Біляр Л. В.,

представників:

позивача - адвоката Кучерук Н. С.,

відповідача - Пантюхової Л. Р. ,

третьої особи - Кабінету Міністрів України - Шокуна О. В.,

третьої особи - Служби безпеки України - Осипова Д. О. ,

розглянула на судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 лютого 2024 року (судді Коваленко Н. В., Берназюк Я. О., Чиркін С. М., Гімон М. М., Кравчук В. М.) у справі за позовом ТОВ «М.С.Л.» до Президента України, третя особа на стороні позивача: ОСОБА_3, треті особи на стороні відповідача: Рада національної безпеки і оборони України, Кабінет Міністрів України, Служба безпеки України, про визнання протиправним з часу видання та скасування Указу Президента України від 17 жовтня 2016 року № 467/2016 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 16 вересня 2016 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» у частині та

ВСТАНОВИЛА:

1. У жовтні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» (далі - ТОВ «М.С.Л.», Товариство) звернулося до Вищого адміністративного суду України з адміністративним позовом до Президента України, у якому просило суд визнати незаконним та нечинним з моменту прийняття Указ Президента України від 17 жовтня 2016 року № 467/2016 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 16 вересня 2016 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» (далі - Указ; спірне рішення; РНБО відповідно) у частині введення в дію рядка 98 додатка 2 до спірного рішення РНБО від 16 вересня 2016 року, яким щодо нього продовжено дію персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), застосованих рішенням РНБО від 02 вересня 2015 року (із змінами, внесеними рішеннями РНБО від 17 вересня 2015 року та від 20 травня 2016 року), введеним в дію Указом Президента України від 16 вересня 2015 року № 549/2015, та застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) строком на один рік.

Прохання мотивувало тим, що позивач не вчиняв ніяких дій, які у розумінні норм Закону України від 14 серпня 2014 року № 1644-VII «Про санкції» (далі - Закон № 1644-VII) могли б свідчити про наявність підстав для застосування до нього персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), передбачених цим Законом. Якби існували будь-які підстави для застування санкцій, то це б стало підставою для «відкриття» кримінальних проваджень, їх розслідування та ухвалення відповідних вироків. Однак таких проваджень та вироків нема.

Спірне рішення не містить відомостей щодо того, які саме дії та яких саме осіб стали підставами для ухвалення рішення про застосування санкцій та продовження їх дії щодо позивача, а обґрунтування - обмежується винятково цитуванням пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII.

Просить надати значення тому, що позивач звертався до Служби безпеки України (далі - СБУ) із заявою розглянути питання про скасування застосованих до нього санкцій, у відповідь на яку цей орган (після проведення перевірки) направив до РНБО пропозицію скасувати застосовані до позивача санкції. Такого змісту реагування на звернення позивача, на думку останнього, є проявом того, що орган, який ініціював застосування санкцій до позивача, визнав брак для цього підстав і СБУ таким чином продемонструвала, що не має підстав для застосування санкцій до позивача.

Ще наголошує на тому, що єдиною іноземною особою, під контролем якої перебуває позивач, є громадянин Кіпру (кінцевий бенефіціарний власник (контролер) ОСОБА_3 ), до якого персональні санкції оскаржуваним Указом не були застосовані. Така поведінка відповідача є свідченням того, що постать чи дії останнього не були підставами для застосування санкцій до позивача.

Вважає, що, оскільки підстав для застосування до нього санкцій не існувало взагалі, то й продовження строку їх дії не можна визнати підставовими і такими, що ґрунтуються на законі. Ба більше, Закон № 1644-VI не передбачає можливості продовжувати дію раніше застосованих санкцій, тому, як гадає позивач, Президент України, коли видавав оспорений Указ, діяв свавільно, всупереч приписам частини другої статті 19 Конституції України, не в інтересах суспільства й з перевищенням наданих йому повноважень.

На переконання позивача, рішення про застосування до нього санкцій не ґрунтується на встановлених Законом № 1644-VI підставах, воно застосовано до позивач поза законодавчою процедурою, внаслідок свавільного розуміння закону та на чинниках, які суперечить рішенням Конституційного Суду України (далі - КСУ), Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Позивач переконаний, що застосування санкцій саме до нього законом не передбачено, не обумовлено інтересами суспільства та не є співмірним, оскільки жодних порушень позивач не допускав.

2. Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, позаяк вважав вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими.

Насамперед відповідач покликається на те, що оспорений Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 15 травня 2017 року № 133 (далі - Указ № 133), яким введено в дію пункт 666 додатка 1 до рішення РНБО від 27 квітня 2017 року й застосовано санкції до позивача строком на один рік. Цей Указ набрав чинності з дня його опублікування 17 травня 2017 року і втратив чинність у зв`язку з закінченням строку його дії 17 травня 2018 року.

Вважає, що з 18 травня 2018 року відбулося повне відновлення законних прав та інтересів позивача й із цього часу предмета спору в цій справі як такого вже нема.

Поряд із цим відповідач наполягає на законності оскарженого Указу, позаяк притримується думки, що у спірних правовідносинах він діяв у межах повноважень, наданих йому статтями 102, 106, 107 Конституції України, на підставі та з дотриманням норм Закону № 1644-VI, за наявності обставин для реалізації таких повноважень.

Стверджує, що втручання держави у приватні інтереси позивача є легітимним і ґрунтується на принципах пропорційності, відповідності меті та ефективності застосування санкцій. Вважає, що позивач хибно трактує релевантні до спірних правовідносин норм законодавства.

Звертає увагу на те, що передбачені у статті 3 Закону № 1644-VI підстави для застосування санкцій є оціночною категорією і належать до дискреційних повноважень Президента України, який за межі такої дискреції у спірних правовідносинах не виходив, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) у справі № 9901/405/19.

3. Кабінет Міністрів України (далі - КМУ) зазначає, що спірне рішення продовжило дію вже застосованих раніше до позивача санкцій, а наявність таких повноважень у відповідача підтверджується нормами статті 5 Закону № 1644-VI, аналіз яких дозволяє стверджувати, що у разі, якщо санкції після закінчення терміну, на які вони були застосовані відносно певної особи, не досягли мети їх застосування й підстави для цього фактично продовжують існувати, то їх дія підлягає продовженню шляхом ухвалення нового рішення щодо застосування санкцій.

Доводить, що СБУ як первісний ініціатор застосування санкцій до позивача встановила, що раніше застосовані санкції не досягли мети їхнього застосування, а головний розробник проєкту розпорядження КМУ, який у спірних правовідносинах вніс до РНБО пропозицію про продовження дії санкцій, виходив з того, що не було пропозицій щодо скасування зазначених санкцій від уповноважених державних органів, які забезпечують формування та реалізацію державної політики у відповідних сферах, у яких настали підстави для застосування санкцій до позивача.

Вважає, що спірний Указ відповідач видав відповідно до вимог чинного законодавства та в межах наявних у нього повноважень, тому підстав для задоволення позову нема.

4. СБУ у своїх поясненнях повідомляє, що оскаржений Указ відповідає закону та виданий на підставі пропозицій органу (КМУ), який за законодавством наділений повноваженнями ініціювати таке питання.

Звертає увагу на дискреційний характер повноважень, реалізованих відповідачем у спірних правовідносинах, і межі судового контролю за ними. Виділяє превентивну спрямованість санкцій та стверджує про дотримання під час видання спірного Указу вимог пропорційності (співвідношення) між метою, на досягнення якої спрямовано застосування санкцій, та засобами, які для цього використовуються.

Не заперечуючи того, що застосування санкцій у спірних відносинах зумовило втручання у право позивача на мирне володіння майном, СБУ переконана, що у цьому випадку таке втручання переслідувало легітимну мету - забезпечити контроль за власністю особи, яка може нести потенційну загрозу національним інтересам України, який є необхідним для ефективного реагування держави на загрози її безпеці.

Доводить, що за своєю природою та суттю санкції не належать до жодного з видів юридичної відповідальності, а їх запровадження щодо певної особи не ставить їй за провину діяння, визначене у законі як правопорушення, зокрема й кримінальне. Беручи до уваги викладене вище і те, що для застосування санкцій до позивача існували передбачені законом достатні правові підстави, а відповідні пропозиції були подані уповноваженим на це органом, СБУ переконана у законності спірного Указу і не вважає, що цей позов підлягає задоволенню.

Брак підстав для задоволення позову СБУ обґрунтовує і тим, що після втрати чинності усіма указами Президента України, якими були введені в дію рішення РНБО про застосування санкцій до позивача, серед них й той, який оскаржується до суду в цій справі, перестав існувати предмет спору як такий. Отже, в цьому випадку, на думку СБУ, завдання адміністративного судочинства, яке насамперед полягає у захисті саме порушених прав, не може бути виконано, оскільки індивідуально виражені права або інтереси Товариства наразі жодним чином не порушуються і не обмежуються. Сам собою факт визнання протиправним та скасування спірного Указу, на переконання СБУ, не впливає на відновлення прав та інтересів позивача у цій справі.

5. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 08 лютого 2024 року відмовив у задоволенні позовних вимог.

Цей суд надав відповідну оцінку доводам всіх учасників процесу та виснував, що нема підстав для задоволення позовних вимог.

Суд виходив з того, що Закон № 1644-VI визначає механізм реагування на наявні та потенційні загрози національній безпеці й має інше призначення та правову природу, які відрізняються від захисту охоронюваних законом прав та інтересів від кримінально-протиправних посягань та, відповідно, притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень. Відтак підсумував, що наявність чи брак відповідного вироку та/або порушеного кримінального провадження за ознаками злочину, пов`язаного з посяганням на інтереси національної безпеки, територіальної цілісності чи подібного до них, не є обставиною, з якою Закон № 1644-VI пов`язує підстави для застосування санкцій.

Посилання позивача на незастосування санкцій до кінцевого бенефіціарного власника ТОВ «М.С.Л.» суд визнав необґрунтованими, для того щоб визнати застосування до нього санкцій відповідно до оскарженого Указу безпідставним.

Суд не погодився з доводами позову, що за встановлених у цій справі й доведених обставин, які вказують на існування потенційних загроз інтересам держави у сферах національної безпеки та оборони, обмеження, установлені оскаржуваним Указом, є такими, що відповідають критерію «необхідність у демократичному суспільстві», оскільки в їх запровадженні та подальшому продовженні існувала нагальна потреба з огляду на визнані факти агресії проти України за відсутності іншого механізму протидії таким загрозам.

Суд відхилив доводи про невмотивованість введеного в дію спірним Указом рішення РНБО щодо застосування до ТОВ «М.С.Л.» санкцій. Вважає правомірним видання згаданого Указу, оскільки це переслідувало легітимну мету, відповідало фактичним обставинам, які склались на той час, й не суперечило закону і наданим відповідачу повноваженням.

У відповідь на доводи сторони відповідача про відсутність предмета спору у зв`язку із закінченням строку дії застосованих до Товариства санкцій суд зазначив, що у справі, яка розглядається, продовжував існувати спір про стверджуване порушення прав позивача, який вимагав як його розв`язання по суті, так і відповідей: було чи не було посягання на права позивача оспореними діями чи актами відповідача. Оскільки за наслідками судового розгляду порушень прав позивача внаслідок видання відповідачем оскаржуваного Указу не було встановлено, суд обґрунтував і мотивував рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Своєю чергою таке трактування обставин справи зумовлює висновок, що не було (не існувало) передумов, які би заперечували предмет спору, ілюстрували, що спору як такого нема, або, що предмет спору фактично вичерпав свою силу.

Загалом суд узагальнив, що Президент України, коли видав оспорений Товариством Указ, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з дотриманням усіх критеріїв законності такого рішення, зазначених у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (пропорційно).

6. Позивач не погодився із цим рішенням суду та через свого представника звернувся до Великої Палати з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове - про задоволення позовних вимог.

Прохання мотивує, зокрема, тим, що судове рішення не відповідає вимогам КАС України щодо законності і обґрунтованості його ухвалення, повноти та об`єктивності аналізу фактичних обставин і зібраних у справі доказів. Під час розгляду цієї справи були порушені норми матеріального і процесуального права; висновки, яких дійшов суд першої інстанції, є хибними і передчасними. Також апеляційна скарга містить інші доводи, які є подібними до доводів позовної заяви.

Відповідач, треті особи - КМУ та СБУ подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції з підстав, наведених у цих документах.

7. Ухвалою від 01 квітня 2024 року Велика Палата відкрила апеляційне провадження в цій справі, а ухвалою від 17 квітня 2024 року призначила розгляд справи на 21 травня 2024 року о 12 годині. У судовому засіданні 21 травня 2024 року було оголошено перерву і розгляд справи був призначений на 27 серпня 2024 року о 14 годині.

8. На судовому засіданні 27 серпня 2024 року представник позивача (адвокат Кучерук Н. С.) подала письмову заяву про відмову від позову, яку обґрунтувала наявністю права позивача відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі та тим, що позивач вважає, що в умовах сьогодення (діє воєнний стан) важливо сприяти згуртованості суспільства, взаємодії з державними органами та забезпеченню стабільності економіки. Свідома відмова від позову зумовлена, зокрема, глибоким розумінням важливості згуртованості, а не боротьби з колишнім керівництвом у державі. Окремо зазначає, що позивач повною мірою розуміє й усвідомлює наслідки подання заяви про відмову від позову, передбачені КАС України.

У прохальній частині вказаної заяви її автор просить прийняти відмову від позову і закрити провадження у справі № 800/573/16.

9. Велика Палата заслухала суддю-доповідача, пояснення представниці відповідача та представників третіх осіб, дослідила матеріали справи та доводи заяви про відмову від позову і дійшла висновку про таке.

Відповідно до частини третьої статті 9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 314 КАС України визначено, що позивач може відмовитися від позову, а сторони можуть примиритися у будь-який час до закінчення апеляційного провадження. У разі відмови від позову або примирення сторін суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу відповідно до вимог статей 189, 190 цього Кодексу, якою одночасно визнає нечинним судове рішення суду першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Згідно із частиною першою статті 189 КАС України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Про прийняття відмови від позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі. У разі часткової відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі щодо частини позовних вимог (частина третя статті 189 КАС України).

Відповідно до частини п`ятої статті 189 КАС України суд не приймає відмови від позову, визнання позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії позивача або відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Оскільки підстав, які б за змістом наведених норм перешкоджали прийняти відмову від позову, нема, Велика Палата вирішила прийняти відмову позивача від позову та закрити провадження у справі № 800/573/16за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.» до Президента України, третя особа на стороні позивача: ОСОБА_3 , треті особи на стороні відповідача: Рада національної безпеки і оборони України, Кабінет Міністрів України, Служба безпеки України, про визнання протиправним з часу видання та скасування Указу Президента України від 17 жовтня 2016 року № 467/2016 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 16 вересня 2016 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» у частині.

Керуючись статтями 189, 238, 243, 250, 266, 314, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Прийняти відмову від позову Товариства з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.»у справі № 800/573/16 про визнання про визнання протиправним з часу видання та скасування Указу Президента України від 17 жовтня 2016 року № 467/2016 в частині.

Визнати нечинним рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 лютого 2024 року у справі № 800/573/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «М.С.Л.»про визнання протиправним з часу видання та скасування Указу Президента України від 17 жовтня 2016 року № 467/2016 в частині, а провадження у цій справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Ю. Уркевич

Суддя-доповідач М. І. Гриців

Судді О. О. Банасько М. В. Мазур

О. Л. Булейко С. Ю. Мартєв

І. А. Воробйова К. М. Пільков

Ж. М. Єленіна С. О. Погрібний

І. В. Желєзний О. В. Ступак

Л. Ю. Кишакевич І. В. Ткач

В. В. Король О. С. Ткачук

О. В. Кривенда Є. А. Усенко