Справа № 380/29937/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/29937/23 пров. № А/857/9052/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року (головуючий суддя Лунь З.І., м. Львів) у справі №380/29937/23 за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

ФОП ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову №6 від 29.11.2023 про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставин, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що веде підприємницьку діяльність та здійснював перевезення організованої групи пасажирів у кількості 25 осіб та їх багажу відповідно до Договору від 13.10.2023. Вважає, що станом на момент складання акту не надавав послуги із перевезення, адже був припаркований та безпосередньо не зупинявся на маршруті контролюючими органами. Також зазначає, що положення інструкції №385 вказують на обов`язок водія мати один із альтернативних документів або карту водія, яка була наявна, або роздруківку даних роботи тахографа, натомість відповідачем не зафіксовано в акті перевірки наявність у позивача індивідуальної контрольної карти водія, копію якої було долучено до позовної заяви. Наголошує, що транспортний засіб був обладнаний тахографом (несправним), позивач повідомив при рейдерській перевірці про технічну неможливість ремонту тахографа через відсутність у станціях обслуговування відповідних комплектуючих, а також надав індивідуальну контрольну книгу водія, зі змісту якої вбачається, що водій належним чином фіксував години роботи з метою дотримання вимог Інструкції №385. Крім того, вказує на порушення процедури розгляду справи про порушення транспортного законодавства.

Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив щодо її доводів та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ФОП ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 22.05.2003, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця.

Позивачу на праві приватної власності належить ТЗ марки MERCEDES-BENZ модель 814, типу загальний автобус, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

13.10.2023 посадовими особами Укртрансбезпеки, відповідно до направлення на перевірку №012893 від 09.10.2023, проводилась рейдова перевірка транспортних засобів перевізників, що здійснюють внутрішні та міжнародні перевезення пасажирів та вантажів.

Під час такої перевірки о 15 год 50 хв. 13.10.2023 проведено перевірку транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ з реєстраційним номером НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

За результатами перевірки 13.10.2023 складено акт № 024355 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

В акті перевірки зазначено, що під час перевезення пасажирів по нерегулярному маршруту «Броди-Золочів-Тернопіль-Броди» у водія на момент перевірки відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа, передбачений ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Акт перевірки підписаний водієм ОСОБА_1 без зауважень.

Позивачу надсилалось запрошення (повідомлення) №81971/31/24-23 від 23.10.2023 на розгляд справи про порушення транспортного законодавства.

29.11.2023 відбувся розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.

За результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області ОСОБА_2 складено постанову №ПШ017366 про застосування адміністративного-господарського штрафу, якою до ФОП ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00грн. за порушення ст.ст.39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Не погодившись із вказаною постановою, позивач звернувся з позовом до адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень визначено Законом України від 05.04.2001 № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III).

Відповідно до ст.1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; автомобільний самозайнятий перевізник - це фізична особа - суб`єкт господарювання, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів на таксі без застосування праці найманих водіїв; вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями.

Абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону №2344-ІІІ встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, суб`єктом відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону №2344-ІІІ, є саме автомобільний перевізник.

Статтею 48 Закону №2344-ІІІ передбачено перелік обов`язкових документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення. Для водія юридичної особи, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, є: посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством України.

Відповідно до п. 3.3. Інструкції № 385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом, повинен мати при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Разом з тим, відповідно до п.6.3 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010 року (далі Положення №340), передбачено, що водій, який керує транспортним засобом не обладнаним тахографом, веде індивідуальну контрольну книгу згідно додатку 3.

Згідно п. 6.1 Положення №340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Відповідно до п. 1.3 Положення №340 вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Таким чином, з аналізу наведених норм слід зробити висновок, що суб`єктом відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону №2344-ІІІ, є автомобільний перевізник, а для наявності порушення у вигляді відсутності документів, перелік яких визначений статтею 48 Закону №2344-ІІІ, слід встановити факт перевезення пасажирів чи вантажу на комерційній основі чи за власний кошт. Положеннями статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено необхідність наявності як у перевізника так, і у водія інших документів, передбачених законодавством, а саме, протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, або індивідуальної контрольної книжки водія, чи графіка змінності водіїв - в разі не обладнання транспортного засобу тахографом.

Позивач ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем.

Як вбачається із акта перевірки №024355, під час перевезення пасажирів автомобілем MERCEDES-BENZ з реєстраційним номером НОМЕР_1 по нерегулярному маршруту «Броди-Золочів-Тернопіль-Броди» у водія ОСОБА_1 на момент перевірки відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа.

З вказаним актом позивач ознайомлений, що свідчить його особистий підпис.

Автомобіль марки MERCEDES-BENZ, р. н. НОМЕР_1 , обладнаний тахографом, що визнається позивачем.

Апелянт зазначає, що транспортний засіб був обладнаний тахографом, однак несправним, та повідомив при рейдерській перевірці про технічну неможливість ремонту тахографа через відсутність у станціях обслуговування відповідних комплектуючих.

Також апелянтом визнається відсутність у нього протоколу перевірки та адаптації тахографа, такий вважає, що положення інструкції №385 вказують на обов`язок водія мати один із альтернативних документів або карту водія, яка була наявна, або роздруківку даних роботи тахографа.

На підтвердження своїх доводів позивач надав до суду індивідуальну контрольну картку водія.

Однак, колегія суддів наголошує, що індивідуальну контрольну книгу водія повинні мати водії, транспортний засіб яких не обладнаний тахографом.

Транспортний засіб позивача обладнаний тахографом, отже відповідно до вимог чинного законодавства України позивач зобов`язаний забезпечувати належну експлуатацію тахографу, а водій повинен мати при собі протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 11.02.2020 у справі № 820/4624/17.

Колегія суддів зазначає, що за відсутності документів, зокрема, в даному випадку протоколу перевірки та адаптації тахографа, на підставі яких виконуються перевезення, до фізичних або юридичних осіб, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів транспортними засобами, застосовуються адміністративно-господарські штрафи.

Непред`явлення вказаних документів під час проведення перевірки свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 Закону № 2344-ІІІ.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 18.03.2020 у справі №826/2239/16.

Як у позові, так і в апеляційній скарзі позивач не заперечує, що протокол про перевірку та адаптацію тахографа засобу не був пред`явлений до перевірки.

Доводи апелянта про те, що станом на момент складання акту (13.10.2023) ФОП ОСОБА_1 не надавав послуги із перевезення, спростовуються змістом його позовної заяви та апеляційної скарги, де вказано, що такий здійснював перевезення організованої групи пасажирів у кількості 25 осіб та їх багажу відповідно до Договору від 13.10.2023.

Згідно вказаного Договору на здійснення нерегулярних перевезень маршрут руху було вказано «Броди-Золочів-Тернопіль-Броди», тобто на маршруті більше 50 км.

Перевірку здійснено о 15 год 50 хв. 13.10.2023 на проміжній зупинці у м. Тернопіль, а згідно вказаного договору кінцева зупинка м. Броди о 18 год. 00 хв.

Щодо порушення відповідачем процедури розгляду справи про порушення транспортного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу надсилалось запрошення (повідомлення) №81971/31/24-23 від 23.10.2023 на розгляд справи про порушення транспортного законодавства.

Пунктами 25, 26, 27 Порядку № 1567 передбачено, що справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення. Справа про порушення транспортного законодавства розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням. У разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі.

З аналізу вказаних приписів законодавства вбачається, що Порядком № 1567 встановлено обов`язок органу державного контролю повідомити суб`єкта господарювання про час і місце розгляду справи про порушення транспортного законодавства. Водночас, неявка суб`єкта господарювання на розгляд такої справи не є перешкодою для її розгляду та прийняття відповідного рішення.

При цьому, відсутність особи під час розгляду справи про накладення адміністративно-господарського штрафу не позбавляє особу спростовувати вину у суді, та, у зв`язку з цим, не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 березня 2018 року у справі № 820/4810/17.

Отже, нормами Порядку № 1567 не установлено обов`язкової присутності суб`єкта господарювання під час розгляду справи про порушення транспортного законодавства. Неявка суб`єкта господарювання не є перешкодою для розгляду такої справи та винесенню органом державного контролю постанови про накладення адміністративно-господарського штрафу.

Аналогічний висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 14 грудня 2023 року у справі №280/1426/20.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про правомірність оскаржуваної постанови №6 від 29.11.2023 про застосування адміністративно-господарського штрафу у зв`язку з доведеністю факту вчиненого позивачем порушення, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року у справі №380/29937/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар