Справа № 380/1752/24
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/1752/24 пров. № А/857/10493/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

судді-доповідача: Судова-Хомюк Н.М.,

суддів: Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року у справі № 380/1752/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій,

суддя у І інстанції Чаплик І.Д.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складення повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся в Львівський окружний адміністративний суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі також ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), щодо не нарахування та не виплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 29.04.2022 по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, з урахуванням положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діє з 19 липня 2022 року;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 29.04.2022 по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, з урахуванням положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діє з 19 липня 2022 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що він проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 до квітня 2022 року. Зазначає, що відповідач порушив вимоги Кодексу законів про працю України, оскільки не виплатив позивачу при звільненні всіх належних йому сум. Таким чином, позивач вважає, що існують достатні правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Для відновлення порушеного права звернувся із позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 86 557 (вісімдесят шість тисяч п`ятсот п`ятдесят сім) грн 31 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Зазначає, що на користь позивача неодноразово стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, окрім того, у справах заявлений один й той самий період.

Вказує, що відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України із внесеними змінами після 19.07.202 року весь час затримки розрахунку обмежено шістьма місяцями. Таким чином, у позивача весь час затримки розрахунку при звільненні обмежується періодом з 29.04.2022 по 30.10.2022. А за вказаний період позивачу відшкодовано суму за затримку розрахунку при звільненні.

Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно положень статті 311 КАС України.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ).

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 28.04.2022 №532-ОС «Про особовий склад» полковника юстиції ОСОБА_1 , помічника начальника загону з правової роботи начальника групи юридичного забезпечення, звільненого з військової служби за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з вихованням дитини віком до 18 років) виключено з особових списків частини та з усіх видів забезпечення.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 у справі №360/1522/22, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 28.06.2023 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 29 квітня 2022 року з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум та нарахувати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», та виплатити на користь ОСОБА_1 недоплачену суму одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 02.05.2023 у справі №360/1545/22, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2023 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) за період з 01 січня 2008 року по 30 листопада 2015 року включно - «січень 2008 року», «липень 2008 року», «вересень 2010 року», «грудень 2010 року», «травень 2012 року», «вересень 2014 року», «січень 2015 року», «листопад 2015 року», а за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно «січень 2008 року», та з урахуванням раніше виплачених сум індексації.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.08.2023 у справі №380/13207/23 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 з урахуванням виплачених сум надбавку за кваліфікацію: з липня 2008 року по січень 2015 року у розмірі за 1-й клас - 8 відсотків посадового окладу; з лютого 2015 року по серпень 2018 року у розмірі за класну кваліфікацію «Майстер» - 11 відсотків посадового окладу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» з урахуванням раніше виплачених сум та нарахувати і виплатити ОСОБА_1 винагороду за тривалість безперервної 15-ти річної календарної військової служби, виходячи із грошового забезпечення станом на дату набуття права на таку виплату, у розмірі 1 посадового окладу та одного окладу за військове звання та винагороду за тривалість безперервної 20-ти річної календарної військової служби, виходячи із грошового забезпечення станом на дату набуття права на таку виплату, у розмірі 1,5 посадового окладу та одного окладу за військове звання, з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.08.2023 у справі №380/12871/23 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 № 178 без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби за цінами предметів речового майна визначеними станом на 01.01.2022 розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14.01.2022 № 27/0/10-22-Р «Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації», з урахуванням виплачених сум.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.09.2023 у справі №380/15424/23 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по дату фактичної виплати заборгованості (21.07.2022), відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 у справі №380/15455/23 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) здійснити нарахування ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2016 - 2018 роки та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 за період з лютого 2016 по лютий 2018 включно, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення, з якого був обчислений розмір таких виплат, індексації грошового забезпечення, та провести виплату з урахуванням виплачених сум.

На виконання вказаних рішень суду відповідач здійснив нарахування і виплату грошового забезпечення: 18.10.2023 виплачено компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно на суму 7471,04 грн на виконання рішення суду від 28.08.2023 у справі №380/12871/23; 21.10.2023 було виплачено компенсацію втрати частини доходів на суму 8340,86 грн на виконання рішення суду від 27.09.2023 у справі №380/15424/23; 27.12.2023 було виплачено решту частину недоотриманого грошового забезпечення на загальну суму 70 682 грн.

Вважаючи, що він має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач повинен нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 29.04.2022. Оскільки період затримки розрахунку при звільненні перевищує 6 місяців, то у відповідності до частини першої статті 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за шість місяців, тобто до 28.10.2022 включно.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 1-1 закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складаються з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення визначає закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Разом з тим, цим Законом не передбачена відповідальність за порушення строків розрахунку при звільненні.

Водночас така відповідальність врегульована Кодексом законів про працю України.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Тому, до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення Кодексу законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у по справі №813/356/16.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України (чинної на момент виключення позивача зі списків особового складу) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України, в редакції на дату звільнення позивача з військової служби, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною 2статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1ст.117 КЗпП України).

У цьому випадку факт вирішення спору не може вважатись фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником.

Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.

Водночас, з 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01.07.2022, яким викладена в новій редакції ст. 117 КЗпП України. Цією нормою в редакції з 19.07.2022 передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Із матеріалів справи слідує, що позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 28.04.2022, натомість грошове забезпечення виплачене йому відповідачем на виконання рішень суду лише 27.12.2023.

Після виконання зазначеного рішення відповідач не звільняється від встановленої статтею 117 КЗпП України відповідальності у виді виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період невиплати належних позивачу при звільненні сум.

Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі статтею 117 КЗпП України.

Однак, колегія суддів вважає обґрунтованими твердження скаржника в апеляційній скарзі що на користь позивача неодноразово стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, окрім того, у справах заявлений один й той самий період.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року у справі № 360/802/23 стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 квітня 2022 року по 30 жовтня 2022 року в сумі 50550,20 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року у справі № 380/27716/23 стягнуто із ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь позивача середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 29.04.2022 по 28.10.2022 у сумі 38501, 95 грн.

У вищезазначеному рішенні враховується дата проведення остаточного розрахунку з позивачем 17 листопада 2023 року.

В оскаржуваному рішенні, cудом першої інстанції вірно встановлено, що на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 у справі №360/1522/22, рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 у справі №360/1545/22, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 у справі №380/15455/23, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.08.2023 у справі №380/13207/23 27.12.2023 перерахована та виплачена компенсація податку з доходів фізичних осіб у розмірі 26 628,71 грн., 13 668,27 грн. та 11 582,08 грн., 13 886,80 грн., 2 878,07 грн., 2 038,07 грн.

Колегія суддів робить висновок, що станом на час розгляду справи датою проведення остаточного розрахунку є 27 грудня 2023 року. Враховуючи те, що відповідач з урахуванням рішення суду у справі №360/802/23 від 27.09.2023 (за період з 30.04.2022 по 30.10.2022) та рішення суду у справі №380/27716/23 від 04.04.2024 (за період з 29.04.2022 по 28.10.2022) двічі відшкодував середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням вимог статті 117 КЗпП України в межах 6 місяців, відповідно відповідач виконав обов`язок щодо відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як видно з довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення позивача, позивачу було нараховано грошове забезпечення за останні два місяці роботи в такому розмірі (без урахування додаткових одноразових складових забезпечення): за лютий 2022 року 29 518,29 грн, за березень 2022 року 29 232,06 грн. Відтак середньоденний заробіток становить 995,77 грн (58 750,35 грн/59 днів).

Тому, сума середнього заробітку, яка заявлена позивачем до відшкодування, вирахувана шляхом множення середньоденного заробітку (995,77 грн) на число календарних днів за період з 29.04.2022 по 28.10.2022 (183), становить 182 225,91 грн.

Разом з тим, надаючи правову оцінку розміру середнього заробітку, який належить виплатити позивачу за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд враховує таке.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення Цивільного кодексу України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин, а у цьому випадку спорів щодо проходження і звільнення з публічної служби.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Хоча законодавство не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні, у таких правовідносинах працівник має діяти добросовісно, утримуючись від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина друга статті 13 Цивільного кодексу України), та, не зловживаючи правом в інших формах (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів зазначає, що позовна вимога зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 29.04.2022 по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, з урахуванням положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діє з 19 липня 2022 року підлягає частковому задоволенню із врахуванням раніше виплачених сум на виконання вищезазначених рішень судів, а саме варто зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.11.2023 по 27.12.2023, тобто період, не охоплений жодним рішенням суду.

Тому, сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню, вирахувана шляхом множення середньоденного заробітку (995,77 грн) на число календарних днів за період з 18.11.2023 по 27.12.2023 (40), становить 39 830,80 грн.

Крім цього колегія суддів зазначає, що враховуючи наявні стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь позивача на виконання рішення судів, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те, що відповідач є державним органом, відсутність спору на день звільнення, тривалості періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, а також зважаючи на введення воєнного стану в Україні та загальновідомі обставини значного дефіциту Державного бюджету України і переорієнтування спрямованості основного масиву бюджетних асигнувань на забезпечення ефективного покриття потреб Сил Оборони України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у межах чинного правового регулювання та стану суспільних відносин належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь з відповідача у розмірі 3983,08 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким що підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та допустив невідповідність висновків, викладених у його судовому рішенні, таким обставинам. Відтак, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, скасувати оскаржуване рішення суду та задовольнити частково позовні вимоги.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року у справі № 380/1752/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги частково.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 3983 (три тисячі дев`ятсот вісімдесят три) грн 08 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник