Справа № 440/18080/23
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2024-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Костенко Г.В.

03 вересня 2024 р.Справа № 440/18080/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Курило Л.В. , Бегунца А.О. ,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

08.12.2023 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області (далі - ГУ ДПС у Полтавській області, контролюючий орган) в якому просить :

визнати противоправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Полтавській області від 09.06.2023 №1-1603 про визначення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2022 рік у загальному розмірі 37 221.60 грн.

Позов мотивував тим, що згідно пп. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового Кодексу України (далі ПК України) не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Вказує, що згідно експертного висновку № 89-23 від 28.11.2023 : приміщення будівлі корівника, розташоване в АДРЕСА_1 згідно Державного класифікатора будівель та споруд, відноситься до підкласу 1271.1 будівлі для тваринництва, класу 1271 будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства, групи 127 будівлі нежитлові інші, підрозділу 12 будівлі нежитлові, розділу 1 будівлі.

Тобто, зазначає, що належна йому будівля корівника не є об`єктом оподаткування.

Посилається на те, що відповідач при нарахуванні сум податку застосував ставку в розмірі 1.20 %, проте згідно додатку № 2 рішення 13 сесії 8 скликання Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 07.07.2023 «Про встановлення податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки» ставка 1.20 % застосовується виключно до будівель торговельних код 1230 Класифікатора.

Також зазначає, що оскаржуване податкове повідомлення рішення на адресу позивача надіслане з порушенням вимог ПК України, після 01.07.2023.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову, відповідач зазначив, що відповідно до інформаційних баз даних ІКС «Податковий блок» у приватній власності позивача перебуває об`єкт нежитлової нерухомості, а саме : інші будівлі, що знаходяться за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 477.2 кв.м.

Посилається на те, що для застосування положень пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України платник податків має бути сільськогосподарським товаровиробником.

Вказує, що ОСОБА_1 фізичною особою підприємцем не зареєстрований, податкову декларацію про майновий стан і доходи на 2022, як громадянин до податкового органу не подавав.

Також посилається на те, що рішенням Кам`янопотоківської сільської ради Полтавської області від 07.07.2021 « Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на майно, відмінне від земельного податку» з 01.01.2022 встановлена ставка податку на майно для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, у розмірі 1.2 % від мінімальної заробітної плати встановленої законом на 1 січня звітного року за 1 кв.м бази оподаткування, визначеної законом для об`єктів нежитлової нерухомості.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.02.2024 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 .

Судовим рішенням визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Полтавській області від 09.06.2023 №1-1603-UA0049284.

За рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 стягнуто витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 073.60 грн.

Рішення вмотивовано тим, що нежитлова будівля, яка належить позивачу на праві власності, не є об`єктом оподаткування відповідно до пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Відповідач також не довів, що позивач впродовж 2022 використовував належний йому на праві власності об`єкт нерухомості у будь-якій іншій, відмінній від сільськогосподарської діяльності спосіб.

Суд зазначив, що відповідач у межах спірних правовідносин не довів, що будівля нерухомості, яка належать позивачу на праві власності, не є будівлями сільськогосподарського призначення. Здійснюючи донарахування податку, контролюючий орган не довів наступне: чим він керувався при визначенні позивачу розміру податкового зобов`язання, який документ щодо класифікації будівель і споруд використав, чому на стадії податкового адміністрування (контролю) не отримав інформацію щодо класифікації будівель від компетентної установи, що вказує на недотримання відповідачем як суб`єктом владних повноважень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України при прийнятті рішень.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Полтавській області від 09.06.2023 № 1-1603-UA0049284 підлягає скасуванню.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ГУ ДПС у Полтавській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог в повному обсязі.

Аргументи, наведені позивачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеним у відзиві на позовну заяву.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення відповідно до положень ст. 317 КАС України слід змінити, з наступних підстав.

Судовим розглядом справи встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 98772013 ОСОБА_1 на праві приватної власності володіє об`єктом нерухомого майна (реєстраційний номер майна 224), а саме: нежитловим приміщенням будівля коровника, загальна площа 477.2 кв.м., розташованою за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 26).

Як вбачається з технічного паспорту на виробничий будинок № 632 від 16.03.2017, приміщення яке належить ОСОБА_1 та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 є : «Приміщенням будівлі корівника» (а.с. 20-22).

Рішенням тринадцятої сесії восьмого скликання Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району від 07.07.2021 встановлено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Кам`янопотоківської сільської ради на 2022 рік (а.с. 8- 16).

Згідно розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2022 по об`єктах оподаткування, які належать ОСОБА_1 в тому числі :інші будівлі, що знаходяться за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 477.2 кв.м. застосовано ставку податку у розмірі 1.20 % і розраховано суму податку у розмірі 37 221.60 (а.с. 6).

09.06.2023 ГУ ДПС у Полтавській області винесено податкове повідомлення-рішення від № 1-1603-UA0049284, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2022 рік у сумі 37 221.60 грн (а.с. 5).

Погоджуючись із загальним висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що ПК України є спеціальним законом з питань оподаткування та установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу.

У відповідності до пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України, платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами ст. 19 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно зі статтею 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 261 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

У відповідності до п.п. 266.3.1 та 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, у тому числі його часток.

Підпунктами 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України встановлено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України встановлено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку, зокрема за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів «а» або «б» підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті та відповідної ставки податку.

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Щодо посилань позивача на те, що він не є платником указаного податку відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Підпунктом «ж» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Отже, споруда (будівля) не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за наявності сукупності умов:

- така нежитлова будівля віднесена до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000;

- власником такої будівлі (юридична та фізична особа) є сільськогосподарський товаровиробник;

- така нежитлова будівля не здається її власником в оренду, лізинг, позичку.

Колегія суддів зазначає, що встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпунк «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для сільськогосподарського призначення.

Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівлі сільськогосподарського призначення (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі сільськогосподарського призначення, тобто будівлі які використовуються для сільського господарства.

Тобто ключовим питанням в цій справі є встановлення факту функціонального використання будівлі (корівник) в сільськогосподарській діяльності позивача.

Відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Верховний Суд в постанові від 21.05.2024 у справі № 600/5153/23-а, аналізуючи положення підпункту «ж» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України в частині визначення «сільськогосподарський товаровиробник», зазначив, що це поняття, яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», тоді як в даному випадку йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»).

Відповідно до пунктів 5.2, 5.3 статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Так, поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18.01.2001 № 2238-III, під яким законодавець визначає фізичну або юридичну особу, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

З метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, законодавцем вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».

Так, згідно зі статтею 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис»:

виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Наведені вище поняття «сільськогосподарський товаровиробник» не суперечать його визначенню у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, яке, до того ж, має чітко обмежену сферу застосування. Як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.07.2024 судом було витребувано у позивача, ОСОБА_1 : докази здійснення позивачем сільськогосподарської діяльності у 2022 році (відповідну звітність, щодо обробітку земель с/г призначення та/ або вирощування с/г тварин); докази його діяльності у процесі виробництва, переробки власновиробленої сільськогосподарської продукції, її подальшої реалізації з використанням об`єкту нежитлової нерухомості, що належать йому на праві власності, а саме нежитлового приміщенням (будівля коровника), загальна площа 477.2 кв.м., розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, позивач не надав до суду доказів використання майна (приміщенням будівлі корівника), яке належить йому на праві приватної власності для сільськогосподарського товаровиробництва, як об`єкта сільськогосподарської інфраструктури в межах сільськогосподарських потреб.

Позивачем не спростовані посилання податкового органу на те, що позивач не значиться у переліку суб`єктів підприємницької діяльності, а також керівником (засновником) юридичної особи, що здійснює господарську діяльність у сфері сільського господарства (товаровиробництва), відповідно, не звітує про результати господарської діяльності до податкового органу та не сплачує податки.

Тобто, позивач не надав жодних достеменних доказів, які підтверджують факт безпосереднього використання ним вищезазначених об`єктів нерухомості у сільськогосподарській діяльності.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що вказане нерухоме майно не використовувалось безпосередньо позивачем в процесі виробництва, відповідно відсутні підстави для застосування підпункту «ж» підпункту266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Щодо посилань позивача на те, що оскаржуване податкове повідомлення рішення на адресу позивача надіслане з порушенням вимог підпункту 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 ПК України, після 01.07.2023, колегія суддів зазначає наступне.

Контролюючий орган дійсно зобов`язаний нарахувати платнику податків податкове зобов`язання з транспортного податку за відповідний рік та надіслати (вручити) таке податкове повідомлення-рішення до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року). Невиконання контролюючим органом такого обов`язку звільняє платника податків лише від відповідальності за несвоєчасність сплати податкового зобов`язання (аналогічно до приписів підпункту 266.10.2 статті 266, підпункту 287.9 статті 287 ПК України), проте не звільняє від обов`язку сплати такого податку за наявності відповідних правових підстав.

Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 20.06.2022 у справі № 826/15940/18 дійшла висновку, що пропуск податковим органом встановленого підпунктом 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 ПК України строку надсилання податкового повідомлення-рішення до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року), не є тим порушенням, яке спростовує правомірність нарахування грошового зобов`язання податковим органом, та не може бути самостійною підставою для скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

Недотримання контролюючим органом встановлених строків надіслання податкового повідомлення-рішення не є підставою для припинення податкового обов`язку платника податку з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Строк надсилання податкового повідомлення-рішення, встановлений підпунктом 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 ПК України, не є строком, що зумовлює припинення податкового обов`язку або звільнення від його виконання.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 26.12.2023 у справі № 823/1390/17.

Проте, колегія суддів зазначає, що Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 127 «Будівлі нежитлові інші» клас 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства»).

До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», що включає підкласи: 1271.1 «Будівлі для тваринництва»; 1271.2 «Будівлі для птахівництва»; 1271.3 «Будівлі для зберігання зерна»; 1271.4 «Будівлі силосні та сінажні»; 1271.5 «Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства»; 1271.6 «Будівлі тепличного господарства»; 1271.7 «Будівлі рибного господарства»; 1271.8 «Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва»; 1271.9 «Будівлі сільськогосподарського призначення інші».

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 127) «Будівлі нежитлові» належить клас (код 1271) «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», який включає будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

З матеріалів справи встановлено, що контролюючим органом на підставі інформації з баз даних ІКС «Податковий блок» було проведено нарахування позивачу податку на нерухоме майно за 2022 рік у сумі 37 221.60 грн стосовно об`єкта нерухомості: нежитлове приміщення будівля коровника, загальна площа 477.2 кв.м., розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

При визначенні розміру податку контролюючий орган керувався рішенням тринадцятої сесії восьмого скликання Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району від 07.07.2021.

Згідно з Додатком № 2 до рішення Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району від 07.07.2021 ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 1 кв. метр встановлюються у відсотках до мінімальної заробітної плати, за 1 кв. м. бази оподаткування.

Колегією суддів встановлено, що за змістом Додатку № 2 до рішення Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району від 07.07.2021 встановлено наступні ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості для фізичних осіб:

- будівлі нежитлові: готелі, ресторани та подібні будівлі, будівлі готельні 1.3-1.5 %;

- будівлі офісні 0.5 %;

- будівлі торговельні 1.20 %;

- будівлі транспорту та засобів зв`язку: вокзали, аеровокзали, будівлі засобів зв`язку та пов`язані з ними будівлі 1.5 %;

- гаражі 0.5 %;

- будівлі промислові та склади - звільнені від оподаткування (пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України);

- резервуари, силоси та склади 0.75 1.00 %;

- будівлі для публічних виступів, закладів освітнього, медичного та оздоровчого призначення 03-1.5 %;

- будівлі навчальних та дослідних закладів 1.5 %;

- будівлі лікарень та оздоровчих закладів 0.1 0.50 %;

- будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства - будівлі, споруди сількогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, звільнені від оподаткування (пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України); будівлі сільськогосподарського призначення інші 1.00 %;

- будівлі для культової та релігійної діяльності 1.00 %;

- пам`ятки історичні та такі, що охороняються державою 0%;

- будівлі інші не класифіковані раніше 0 % - 1.5 %.

З наведеного слідує, що ставка податку коливається в залежності від цільового призначення нежитлового приміщення, яке перебуває у власності особи.

Згідно розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2022, по об`єктах оподаткування, які належать ОСОБА_1 застосовано ставку податку у розмірі 1.20 %. Тип об`єкту, зазначено : інші будівлі.

Проте, згідно з Додатку № 2 до рішення Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району від 07.07.2021 ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості для фізичних осіб з коефіцієнтом 1.20 % застосовуються до торговельних будівель.

Відповідачем не надано жодного доказу віднесення належного позивачу нежитлового приміщення до будь-якої з вказаних вище категорій будівель (будівлі торговельні) та ніяким чином не обґрунтовано застосування ним саме такої ставки податку у розмірі 1.20 % до вказаної будівлі.

Разом з цим, з наявного в матеріалах справи технічного паспорту № 632 від 16.03.2017 на виробничий будинок приміщення, яке належить ОСОБА_1 та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 є : «Приміщенням будівлі корівника».

Тобто, навіть за технічним паспортом, тип належної позивачу будівлі неможливо віднести до тих класифікацій будівель та споруд, які встановлюють розмір ставки податку 1.20 %, а саме будівлі торгівельні.

За викладених обставин, враховуючи встановлені під час розгляду справи технічні характеристики спірної нерухомості, колегія суддів вважає, що при нарахуванні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, контролюючий орган мав застосовувати ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, для «Будівель сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства».

Крім того, позивачем на підтвердження того факту, що спірне нежитлове приміщення не відноситься до торгівельних будівель, по яких ставка складає 1.20 %, надано до матеріалів справи експертний висновок № 89-23, зі змісту якого колегією суддів встановлено, що приміщення будівлі корівника, розташоване в АДРЕСА_1 згідно державного класифікатору будівель та споруд, відноситься до підкласу 1271.1 будівлі для тваринництва класу 1271 будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства групи 127 будівлі нежитлові інші підрозділу 12 будівлі нежитлові розділу 1 будівлі (а.с. 17-18).

Колегія суддів зазначає, що норми податкового законодавства не покладають на платника податку обов`язок отримати від Державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві» експертний висновок щодо правильності класифікації наявних у власності особи об`єктів нерухомості за державним класифікатором ДК 018:2000, проте такі дії платника могли б спростити процес податкового адміністрування податку на нерухомість.

Також, у висновках постанов Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 822/2972/13-а, від 15.12.2020 у справі № 826/4847/15 та від 25.05.2021 у справі № 823/1147/16 зазначено, що саме відповідач в межах реалізації покладених на нього функцій уповноважений отримувати у порядку, визначеному законодавством, інформацію, пов`язану з обчисленням та сплатою податків, зборів, платежів, здійснення контролю за яким покладено на контролюючі органи.

Колегія суддів зазначає, що в межах даних правовідносин, відповідачем не надано обґрунтованих пояснень, чи враховано останнім, крім даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інші відомості, зокрема документи про право власності.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обов`язок доказування правомірності свого рішення в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень положеннями частини другої статті 77 КАС України покладається на відповідача.

Відповідач в межах спірних правовідносин не довів, що будівлі нерухомості, які належать позивачу на праві власності, не є будівлями сільськогосподарського призначення. Здійснюючи донарахування податку контролюючий орган не довів наступне: чим він керувався при визначенні позивачу розміру податкового зобов`язання, який документ щодо класифікації будівель і споруд використав, чому на стадії податкового адміністрування (контролю) не отримав інформацію щодо класифікації будівель від компетентної установи, що вказує на не дотримання відповідачем як суб`єктом владних повноважень статті 2 КАС України при прийнятті рішень.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом в постанові від 24.07.2024 у справі № 400/2283/20.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Полтавській області від 09.06.2023 № 1-1603-UA0049284 підлягає скасуванню.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з загальним висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог адміністративного позову ОСОБА_1 і частково задовольняючи апеляційної скарги, змінює судове рішення з підстав та мотивів його прийняття.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

Підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п.п.1, 3, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 317 КАС України).

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог ч. 6 ст. 139 КАС України немає.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.292, 293, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року змінити з підстав та мотивів його прийняття.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді Л.В. Курило А.О. Бегунц
Повний текст постанови складено 05.09.2024 року