Справа № 140/4629/24
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/4629/24 пров. № А/857/13024/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 06 травня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі (головуючий суддя Андрусенко О.О., м. Луцьк) у справі № 140/4629/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною,

в с т а н о в и в :

29 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати бездіяльність відповідача протиправною, яка полягає у ненарахуванні індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 08.07.2019 із застосуванням місяця підвищення доходу - березень 2018 року та із застосуванням щомісячної фіксованої індексації у розмірі 4 087,16 грн., відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку № 107, з урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 08.07.2019 із застосуванням місяця для обчислення споживчих цін - березень 2018 року та із застосуванням щомісячної фіксованої індексації у розмірі 4 087,16 грн., відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44, по день її фактичної виплати; визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 380 010,40 грн.; стягнути з відповідача середній заробіток у розмірі 380010,40 грн. за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 06 травня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст. 170 КАС України в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 380010,40 грн. та стягнення середнього заробітку у розмірі 380010,40 грн. за час затримки розрахунку при звільненні.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, як таку, що прийнята із порушенням норм процесуального права та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що у квітні 2024 року стало відомо про те, що у постанові від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22 Верховний Суд сформував позицію щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, викладеній згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, яка кардинально змінила підхід судової практики до питання стягнення середнього заробітку за спірний період. Вказує, що у даній справі посилається на практику та правові висновки, які були сформовані судом касаційної інстанції з приводу застосування судами першої та апеляційної інстанції, норм Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ, сформованих у Постанові Верховного Суду у справі 560/9586/22 від 29 січня 2024 року, водночас, у справі № №140/2194/23 не існувало сформованих правових висновків судом касаційної інстанції щодо застосування норм Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ до тих звільнень, які мали місце до 19 липня 2022 року, тому, рішення суду у справі №140/2194/23 не може бути таким, що проголошено з урахуванням вимог Постанови Верховного Суду у справі 560/9586/22 від 29 січня 2024 року. Зазначає, що у рішеннях від 25.04.2023 та від 24.08.2023, суди двох інстанції застосували принцип співмірності до періоду з 09.07.2019 по 18.07.2022 (1106 днів), який сформувався до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ), та який регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто, без обмеження строком виплати у 6 місяців. Звертає увагу, що станом на 29.01.2024 строки касаційного оскарження рішення у справі №140/2194/23, давно вже скінчилися, адже 24.08.2023 було проголошено постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №140/2194/23, строки касаційного оскарження сплинули 25 вересня 2023 року, а до 29 січня 2024 року підстав для касаційного оскарження цієї постанови ще не існувало. Вважає, що належний позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 444454,56 грн. (350,24 грн. х 1269 днів календарних днів), з них, відповідачем було вже сплачено 64444,16 грн., а до сплати лишилася сума 380 010,40 грн., яка і є предметом даного позову.

Відповідач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подав.

Апеляційний розгляд справи здійснено згідно ч.2 ст.312 КАС України в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 07.07.2016 по 08.07.2019 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно із даними комп`ютерної програми Діловодство спеціалізованого суду встановлено, що у лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок у розмірі 1341000,00 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.04.2023 у справі №140/2194/23 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9859,96 грн. з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.08.2023 у справі №140/2194/23 рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25.04.2023 в адміністративній справі №140/2194/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за невчасний розрахунок при звільненні змінено, а саме, в абзаці третьому резолютивної частини цього рішення суду замінити суму 9859,96 грн. (дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят дев`ять гривень дев`яносто шість копійок) на 64444,16 грн. (шістдесят чотири тисячі чотириста сорок чотири гривні 16 копійок). У решті частині рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25.04.2023 в адміністративній справі №140/2194/23 залишено без змін.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що в заявленому спорі ті ж самі сторони, той самий предмет та однорідні підстави звернення як із цим позовом, так із вимогами, які були заявлені у справі № 140/2194/23.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками і вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи немає підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Згідно п. 2 ч. 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Даний висновок сформульованій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 9901/432/18.

Верховний Суд у постанові від 01.03.2023 у справі № 120/8307/22 вказав, що достатньою та необхідною правовою підставою для відмови у відкритті провадження у справі, на підставі пункту 2 частини 1 статті 170 КАС України, є одночасна сукупність наступних умов: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); наявність постанови чи ухвали, якими завершено розгляд справи; набрання судовим рішенням в іншій справі законної сили.

Апеляційний суд зазначає, що підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Для визначення тотожності позовів, апеляційний суд аналізує їх складові.

Предметом судового розгляду у справі № 140/2194/23 було стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме за період з 09.07.2019 (наступний день після виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення) по 28.12.2022 (проведення розрахунку на виконання рішення суду від 29.11.2022 у справі №140/6790/22) у розмірі у розмірі 1341000 грн.

Предметом розгляду у даній справі є стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також за період з 09.07.2019 по 28.12.2022, однак у розмірі 380010,40 грн.

Підставою позову у справі № 140/2194/23 та у даній справі є законодавчі положення, які визначають право позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, гарантоване статтями 116, 117 КЗпП України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що сторони, предмет і підстави позову у справі № 140/2194/23 та у даній справі є тотожними.

Колегія суддів не приймає до уваги покликання апелянта на постанову Верховного Суду від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, оскільки формування Верховним Судом правової позиції не є підставою для виникнення будь-яких нових спірних правовідносин між сторонами.

На день звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.07.2019 по 28.12.2022 було таке, що набрало законної сили, судове рішення у справі між тими ж самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. При цьому, в адміністративній справі №140/2194/23 судом надано оцінку спірним правовідносинам та прийнято рішення по суті спору, відтак апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що заявлення позивачем до стягнення вже іншої суми не змінює та не встановлює нові підстави чи предмет спору.

Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 520/14220/19 наголосив, що неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, яке набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили позивач не може знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги з тих самих підстав.

Апеляційний суд наголошує, що спірні правовідносини між сторонами вже вирішені, тому належним способом захисту прав позивача, буде оскарження рішення апеляційного суду у справі №140/2194/23 з поданням клопотання про поновлення строку касаційного оскарження, а не подання нового адміністративного позову.

Також колегія суддів зазначає, що не вважаються зміною підстав позову, доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права або інше наведення іншого праворозуміння таких.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 14.02.2023 у справі № 160/3599/20, від 06.02.2023 у справі № 140/559/20.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що в даному випадку позовні вимоги у справі №140/2194/23 та у даній справі за своєю суттю є тотожними та покликані вирішити один і той же спір.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність передбаченої п.2 ч.1 ст. 170 КАС України підстави для відмови у відкритті провадження у справі.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 06 травня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі у справі № 140/4629/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар