Справа № 380/14667/24
Суддя: Кротова О. Б.
Дата ухвалення: 2024-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/461/183/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2024 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова в складі:

головуючого судді Кротової О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Басараб Д.Е.,

позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними дій, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та повернення стягнутих коштів,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 11.07.2024 звернулась до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просить визнати протиправними дії державного виконавця Марчишина Ю.А.; скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №73213949 від 07.12.2023; надати постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі постанови Львівського апеляційного суду від 05.12.2023 та повернути неправомірно стягнену суму 959,48 грн на її рахунок у «Райффайзен Банку».

В обґрунтування позову покликається на те, що постановою Галицького районного суду м.Львова від 30 серпня 2023 року у справі №461/5680/23 її було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.51 КУпАП, і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн, а також стягнуто в користь ДСА України судовий збір в розмірі 536,80 грн. Постановою Львівського апеляційного суду від 05.12.2023 скасована зазначена постанова суду першої інстанції відносно неї та на підставі ст.22 КУпАП звільнено від адміністративної відповідальності за малозначністю, оголошено усне зауваження. 19 грудня 2023 року нею на електронну адресу виконавчої служби було відправлено заяву від 15.12.2023 разом із постановою Львівського апеляційного суду від 05.12.2023 із проханням надання постанови про закінчення виконавчого провадження №73213742, яке перебувало у провадженні головного державного виконавця Грабовенської Л.О., та виконавчого провадження №73213949, яке перебувало на виконанні у державного виконавця Марчишина Ю.А. за постановою Галицького районного суду м. Львова №461/5680/23 від 30.08.2023. Зазначає, що 20.12.2022 нею було отримано постанову про закінчення виконавчого провадження від 07.12.2023 у ВП №73213949 державного виконавця ОСОБА_2 , однак вона не звернула увагу на те, що дане виконавче провадження було закінчено в результаті примусового списання 959,48 грн і надходження цієї суми на депозитний рахунок Галицького ВДВС у м.Львові, як сум погашення заборгованості, виконавчого збору та витрат проведення виконавчих дій. Перебуваючи 13.06.2024 у відділенні «Райффайзен банку», вона дізналась про те, що 06.12.2023 примусово була списана з її рахунку зазначена сума в розмірі 959,48 грн. Надалі вона звернулась зі скаргою від 15.06.2024 до Галицького відділу ДВС у місті Львові на дії державного виконавця з приводу його неправомірних дій по примусовому списанню її коштів та поверненню таких, однак жодних результатів такі звернення не дали. Таким чином, із покликанням на ст. ст. 38, 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження», вважає, що зазначені дії державного виконавця слід визнати протиправними, скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із списанням коштів та надати постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням апеляційним судом рішення першої інстанції, а також повернути безпідставно стягнуті з неї кошти.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16.07.2024 дану адміністративну справу передано за підсудністю до Галицького районного суду м. Львова.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.08.2024, головуючим суддею у даній справі визначено суддю Кротову О.Б.

Ухвалою судді від 07.08.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано позивачці строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді від 16.08.2024 поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду із даним адміністративним позовом, прийнято до розгляду позов, відкрито провадження та призначено судовий розгляд.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала з підстав, що наведені нею у адміністративному позові, просила його задоволити.

04.09.2024 та 05.09.2024 від Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на електронну пошту суду надійшли копії матеріалів виконавчого провадження №73213949, яке перебувало в провадженні державного виконавця Марчишина Ю.А., з примусового виконання постанови Галицького районного суду м. Львова №461/5680/23 від 30.08.2023 в частині стягнення з ОСОБА_1 536,80 грн судового збору.

Разом з тим, відповідач Галицький відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції явку уповноваженого представника всудове засідання не забезпечив, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що стверджується відповідним повідомленням про вручення поштового відправлення та надісланими на адресу суду копіями матеріалів виконавчого провадження.

Заслухавши пояснення позивачки, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до такого висновку.

Положення статті 19 Конституції України встановлюють, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Право на судовий захист відображене і у частині першій статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з положеннями статті 2 цього Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Пунктом 2 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 або 32-1- цього Кодексу. Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Частиною другою статті 12 зазначеного Закону передбачено, що строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Відповідно до частини 4 статті 299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частина перша, пункт перший частини другої статті 18 зазначеного Закону визначає, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом (пункт 3 частини першої статті 26 Закону).

Згідно із ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, постановою судді Галицького районного суду м.Львова від 30.08.2023 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.51 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн, а також стягнуто з останньої в користь ДСА України судовий збір в розмірі 536,80 грн.

Внаслідок несплати штрафу та судового збору ОСОБА_1 , вказане рішення звернуто до примусового виконання у Галицький відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що підтверджується супровідним листом суду від 03.10.2023.

02.11.2023 вищевказана постанова від 30.08.2023 отримана Галицьким відділом державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Як встановлено судом Галицьким відділом державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито два виконавчих провадження з виконання постанови суду від №461/5680/23 від 30.08.2024, а саме державним виконавцем Марчишином Ю.А. ВП №73213949 в частині стягнення 536,80 грн. судового збору, та державним виконавцем Грабовенською Л.О ВП №73213742 в частині стягнення 170 грн штрафу.

Так, як вбачається з надісланих відповідачем на адресу суду копій матеріалів виконавчого провадження №73213949: 03.11.2023 державним виконавцем Марчишином Ю.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови №461/5680/23 від 30.08.2023 про стягнення з ОСОБА_1 судового збору 536.80 грн. Зобов`язано боржника, протягом 5 робочих днів, подати декларацію про доходи та майно. Постановлено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 53,68 грн .

В заяві від 13.11.2023 на ім`я начальника Галицького ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління МЮ Іпатова О.І. зазначає, що ознайомилась з матеріалами ВП №73213949 та вказує, що їй не направлялась рекомендованим листом постанова про відкриття вказаного виконавчого провадження.

Згідно наявних в матеріалах виконавчого провадження №73213949 розпоряджень державного виконавця ОСОБА_2 від 07.12.2023 при примусовому виконанні виконавчого документа №461/5680/23, виданого 30.08.2023, з ОСОБА_1 стягнуто: 536,80 грн судового збору, 69 грн та 300 грн витрат виконавчого провадження, 53,68 грн виконавчого збору, що в загальній сумі становить 959,48 грн.

Постановою Львівського апеляційного суду від 05.12.2023 поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження зазначеної постанови Галицького районного суду м.Львова від 30.08.2023, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Галицького районного суду м.Львова від 30.08.2023 змінено, а саме на підставі ст.22 КУпАП звільнено ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.51 КУпАП, та оголошено їй усне зауваження, провадження у справі закрито.

Встановлено, що 19.12.2023 ОСОБА_1 подано до Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції заяву в порядку ст. ст. 38, 39 Закону України «Про виконавче провадження», у якій вона просила надіслати належним чином оформлену постанову про закінчення виконавчого провадження.

Разом з тим, постановою про закінчення виконавчого провадження у ВП №73213949 від 07.12.2023, виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави 536,80 грн судового збору закінчено у зв`язку з тим, що на депозитний рахунок Галицького ВДВС у м.Львові надійшли кошти в сумі, достатній для погашення заборгованості, виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка ОСОБА_1 покликається на те, що неправомірність дій державного виконавця полягає у тому, що ним не було зупинено виконавче провадження до розгляду апеляційним судом її апеляційної скарги, відповідно неправомірним було списання коштів з її рахунку.

Згідно із ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження зупиняється виконавцем у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню). Про зупинення виконавчого провадження виконавець виносить постанову не пізніше наступного робочого дня з дня отримання судового рішення.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Разом з тим, згідно з принципом змагальності позивач має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.

З огляду на наведене, позивачкою ОСОБА_1 не підтверджено належними доказами обставин, якими вона обґрунтовує заявлені вимоги в частині визнання протиправними дій державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Марчишина Ю.А. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №73213949 від 07.12.2023, оскільки згідно із наведеними вище нормами, такий діяв у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження», та, у зв`язку з відсутністю у нього інформації про поновлення судом строку подання апеляційної скарги на постанову, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду, у нього не було підстав для зупинення зазначеного виконавчого провадження.

Окрім цього, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Погоджуючись із зазначеним, суд наголошує, що позивачка ОСОБА_1 , будучи обізнаною про притягнення її до адміністративної відповідальності 30.08.2023 Галицьким районним судом м.Львова за ч.1 ст.51 КУпАП, та щодо розгляду Львівським апеляційним судом її апеляційної скарги, не скористалась своїм правом щодо ознайомлення із перебігом виконання постанови, не повідомила державного виконавця про прийняття її апеляційної скарги до розгляду та після розгляду 05.12.2023 зазначеної апеляційної скарги, направила таку державному виконавцю лише 19.12.2023 разом із заявою про закінчення виконавчого провадження, тобто після фактичного виконання постанови суду першої інстанції.

У свою чергу, органи державної виконавчої служби і приватні виконавці, з огляду на норми Закону України «Про виконавче провадження», не наділені повноваженнями перевірки факту оскарження відповідної постанови (виконавчого документа) в судовому порядку.

Враховуючи наведене вище, на підставі оцінки поданих доказів у їх сукупності та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку, що адміністративний позов в частині позовних вимог про визнання протиправними дій державного виконавця та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про повернення неправомірно стягненої суми в розмірі 959,48 грн, суд зазначає таке.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожен із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Згідно із ч.1 ст.296 КУпАП скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення тягне за собою повернення стягнених грошових сум, оплатно вилучених і конфіскованих предметів, а також скасування інших обмежень, зв`язаних з цією постановою. У разі неможливості повернення предмета повертається його вартість.

Відповідно до частини другої статті 45 Бюджетного кодексу України повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету здійснює Казначейство України.

Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів затверджено наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 (далі Порядок). Цим Порядком визначено процедуру повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів.

Разом з тим, з огляду на наведені вище обставини та норми, суд звертає увагу на те, що станом на момент списання коштів з боржника ОСОБА_1 юридична підстава для такого платежу існувала, тому не можна вважати, що вона сплатила кошти помилково. Окрім цього, з огляду на обставини справи, немає підстав вважати, що вона сплатила штраф надміру, тобто у розмірі більшому, ніж був визначений у постанові Галицького районного суду м.Львова від 30.08.2023. Надалі, після набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду про скасування постанови місцевого суду, відповідна юридична підстава відпала.

Таким чином, наведений вище Порядок може бути застосовний лише до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету, а оскільки сума адміністративного штрафу, судового збору та інших витрат, стягнутих в ході виконавчого провадження із ОСОБА_1 не є помилково чи надміру зарахованою, Порядок на спірні правовідносини не поширюється.

Повернення штрафу та судового збору у даному випадку є неможливе, у зв`язку з їх фактичним перерахування до бюджету, механізму повернення яких не існує, а отже єдиним можливим способом повернення безпідставно стягнутих коштів є їх стягнення з фактичного отримувача, якого слід вважати таким, що їх набув наразі безпідставно.

Статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом 3 робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу ДВС.

Відповідно до наведеної вище норми, набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, безпідставно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України.

У постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21 Велика Палата Верховного Суду вказала, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. На такі правовідносини не поширюються приписи ЦК України про відшкодування шкоди та Порядку № 787.

Таким чином, спірні правовідносини з приводу повернення сплачених сум штрафів стосуються захисту майнових прав ОСОБА_1 .

Суд зауважує, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням наведених норм, враховуючи предмет позову та встановлені у цій справі обставин, суд дійшов висновку, що позивачкою ОСОБА_1 обрано невірний спосіб захисту порушених прав в частині повернення примусово списаних коштів, відтак у задоволенні такої позовної вимоги слід відмовити.

Відповідно до ч.5 ст.139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки згідно із довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №363643 від 29.11.2016, ОСОБА_1 є інвалідом другої групи загального захворювання безтерміново, тим самим є звільненою від сплати судового збору, відтак підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 6, 9, 72-77, 241-246, 295, 297 КАС України,

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними дій, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та повернення стягнутих коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивачка: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: Галицький відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, , м.Львів, пр. В.Чорновола, 39.

Повний текст рішення складено 05.09.2024

Суддя О.Б. Кротова