Справа № 320/11086/24
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2024-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2024 року справа №320/11086/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Комісії Київської обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, Київської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Суть спору: До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 до Київської обласної державної адміністрації в особі Комісії Київської обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях зі застосуванням ядерної зброї, в якому позивач з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження в 1986 році, та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях зі застосуванням ядерної зброї №210 від 01.09.2023 про визнання довідки №10144 від 17.09.1991 про евакуацію ОСОБА_2 з м. Прип`ять Київської області необґрунтованою та її відкликання, про встановлення факту необґрунтованої видачі посвідчення категорії 2 серії НОМЕР_1 від 11.10.1998;

- зобов`язати Київську обласну державну адміністрацію поновити ОСОБА_1 довідку №10144 від 17.09.1991 про евакуацію ОСОБА_2 з м. Прип`ять Київської області та посвідчення особи, яка евакуйована із зони відчуження у 1986 році категорії 2 серії НОМЕР_1 від 11.10.1998, та видати їй відповідне посвідчення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.04.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Витребувано докази у справі від позивача та відповідача. Призначено судове засідання у справі на 14.05.2024.

Копія позовної заяви отримана представником Київської обласної державної адміністрації 15.05.2024, що підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.05.2024 повторно витребувано докази у справі від відповідача та відкладено судове засідання на 28.05.2024.

20.05.2024 представником позивача подано до суду заяву про уточнення позовної заяви шляхом заміни первісного відповідача від 14.05.2024, в якій позивач звертається із позовом до Комісії обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях зі застосуванням ядерної зброї, в якому просить суд:

- замінити первісного відповідача, а саме: Київську обласну державну адміністрацію в особі Комісії Київської обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях зі застосуванням ядерної зброї, на належного відповідача по справі - Комісії обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях зі застосуванням ядерної зброї;

- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження в 1986 році, та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях зі застосуванням ядерної зброї №210 від 01.09.2023 про визнання довідки №10144 від 17.09.1991 про евакуацію ОСОБА_2 з м. Прип`ять Київської області необґрунтованою та її відкликання, про встановлення факту необґрунтованої видачі посвідчення категорії 2 серії НОМЕР_1 від 11.10.1998;

- зобов`язати Комісію обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях зі застосуванням ядерної зброї поновити ОСОБА_1 довідку №10144 від 17.09.1991 про евакуацію ОСОБА_2 з м. Прип`ять Київської області та посвідчення особи, яка евакуйована із зони відчуження у 1986 році категорії 2 серії НОМЕР_1 від 11.10.1998, та видати їй відповідне посвідчення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.05.2024 прийнято до розгляду уточнену позовну заяву позивача від 14.05.2024. Здійснено заміну первинного відповідача Київську обласну державну адміністрацію в особі Комісії Київської обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях зі застосуванням ядерної зброї на належного відповідача - Комісію обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях зі застосуванням ядерної зброї (адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 , далі відповідач-1).

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.05.2024 судове засідання відкладено у зв`язку із прийняттям до розгляду уточненої позовної заяви на 04.07.2024.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.07.2024 судове засідання відкладено у зв`язку із клопотанням представника позивача на 23.07.2024.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.07.2024 залучено до участі у справі №320/11086/24 як співвідповідача Київську обласну державну адміністрацію (ідентифікаційний код 00022533; адреса місцезнаходження: 01196, м. Київ, площа Лесі Українки, 1, далі відповідач-2). Відкладено судове засідання на 15.08.2024 о 10:00 год.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до довідки №10144 від 17.09.1991 станом на 26 квітня 1986 р. фактично проживала та була прописана в м. Прип?ять Київської області та відповідно до встановленого порядку була евакуйована разом із іншими членами родини. На момент евакуації з м. Прип?ять Київської області позивачу виповнилось повних 8 років.

10.05.1993 позивачу було видано посвідчення дитини, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи серія НОМЕР_2 .

30.03.1994 позивачу було видано посвідчення громадянина (ки), який (яка) евакуйований (на) із зони відчуження у 1986 році (категорія 2) Серія НОМЕР_3 .

11.10.1998 позивачу видано посвідчення громадянина (громадянки), евакуйованого (ої) у 1986 році із зони відчуження (категорія 2) серія НОМЕР_1 .

Позивач вказує, що звернулась до відповідача-2 із заявою про заміну посвідчення громадянина (громадянки), евакуйованого (ої) у 1986 році із зони відчуження (категорія 2) серія НОМЕР_1 з проханням видати нове, проте рішенням Комісії, оформленим у вигляді Витягу з протоколу засідання комісії від 01.09.2023 №210, вирішено відмовити у підтвердженні статусу особи, евакуйованої із зони відчуження у 1986 році.

В обґрунтування рішення відповідачем-1 зазначено, що факт постійного проживання позивача станом на 26.04.1986 та евакуації з м. Прип?ять Київської області у встановленому порядку спростовується.

Позивач вважає вказані відповідача-1 дії протиправними з огляду на те, що фактично на момент аварії на Чорнобильській АЕС вона проживала в м. Прип?ять Київської області і була евакуйована звідти у 1986 році разом з іншими членами родини (мати, сестра) наступного дня після аварії, що підтверджується відповідними документами та показами свідків. Зазначає, що весь час з моменту аварії 26.04.1986 та до дня евакуації позивач перебувала у м. Прип?ять Київської області.

Відповідач-1 (Комісія) відзиву на позовну заяву до суду не надав.

Копію позовної заяви (уточнена редакція) від 14.05.2024 було направлено на адресу Комісії рекомендованим поштовим відправленням 14.05.2024 (штрихкодовий ідентифікатор Укрпошти 069) та отримано останньою 20.05.2024, що підтверджується відомостями з сервісу відстеження пересилання рекомендованих поштових відправлень Укрпошта.

Копію ухвали суду від 28.05.2024 про заміну відповідача направлено відповідачу-1 рекомендованим поштовим відправленням 10.06.2024 (штрихкодовий ідентифікатор Укрпошти 4840) та отримано останнім 21.06.2024, що підтверджується відомостями з сервісу відстеження пересилання рекомендованих поштових відправлень Укрпошти.

Відповідач-2, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, у відзиві на позовну заяву зазначив про те, що факт постійного проживання, прописки ОСОБА_2 станом на 26.04.1986 та евакуації із м. Прип?ять у встановленому порядку спростовується: записами у трудових книжках батьків (звільнення у зв`язку з відрядженням у Республіку Куба); відновленням трудової діяльності батьків на території України з грудня 1987 року; зняттям батька з військового обліку Чорнобильським РВК у листопаді 1984 року, та прийняттям на облік ІНФОРМАЦІЯ_1 у грудні 1987 року; відсутністю інформації в архівних установах про наявність у списках евакуйованих з м. Прип?ять; інформацією ЗОШ №253 Святошинського району м. Києва про період навчання з 1987 року та прибуття у заклад (зі слів свідка) після Чорнобильської катастрофи; відсутністю у списках учнів шкіл м. Прип?ять.

У судових засіданнях 14.05.2024, 04.07.2024, 23.07.2024 представник позивача підтримав адміністративний позов, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судові засідання по справі 14.05.2024, 04.07.2024, 23.07.2024, 15.08.2024 представник відповідача-1 не з`явився, про час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача-2 у судові засіданні 14.05.2024 та 15.08.2024 не з`явився, про час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином.

В судовому засіданні 23.07.2024 були допитані як свідки позивач ОСОБА_1 (за її згодою) та ОСОБА_3 .

Окрім того, 14.08.2024 представник позивача подав письмове клопотання про продовження розгляду справи №320/11086/24 у порядку письмового провадження.

У судове засідання 15.08.2024 представники сторін не з`явились, про розгляд справи були сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи, що матеріали справи у достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, відсутність потреби у заслуховуванні інших свідків чи експерта, неявку представників сторін у судове засідання 15.08.2024, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_4 , виданий 02.09.2019 року органом №3223 (т.1, а.с.24).

ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Новошепеличі Чорнобильського району Київської області, мати ОСОБА_6 , батько ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_5 (т.1, а.с.230).

Відповідно до довідки №10144 від 17.09.1991, виданої виконавчим комітетом Київської обласної ради народних депутатів на ім`я ОСОБА_5 остання станом на 26 квітня 1986 р. фактично проживала та була прописана в АДРЕСА_2 та згідно встановленого порядку була евакуйована 27 квітня 1986 року (т.1, а.с.43).

10.05.1993 року Держадміністрацією міста Києва на ім`я ОСОБА_5 було видано посвідчення дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи Серія НОМЕР_2 (т.1, а.с.35).

30.03.1994 Держадміністрацією міста Києва на ім`я ОСОБА_5 було видано посвідчення громадянина (ки), який (яка) евакуйований (на) із зони відчуження у 1986 році (категорія 2) Серія НОМЕР_3 (т.1, а.с. 251).

11.10.1998 Держадміністрацією міста Києва на ім`я ОСОБА_8 видано посвідчення громадянина (ки), який (яка) евакуйований (на) із зони відчуження у 1986 році (категорія 2) Серія НОМЕР_1 (т.1, а.с.34).

31.01.2020 ОСОБА_1 звернулася до Київської обласної державної адміністрації через Бучанське управління соціального захисту населення за місцем проживання із заявою на бланку, виконаному друкарським способом, в якій просила підтвердити статус особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження категорії 2 та видати відповідне посвідчення у зв`язку із зміною прізвища на підставі посвідчення категорія 2 серія НОМЕР_1 від 11.10.1998 (т.1, а.с.29).

Згідно витягу з протоколу засідання комісії Київської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян №16-20 від 28.05.2020, 01.06.2020 вирішено повернути справу ОСОБА_2 , надати копію свідоцтва про народження, копію атестату про закінчення школи, копію атестату про закінчення школи сестри, копію військового квитка батька зі сторінками обліку, копію трудової книжки батька, детальне пояснення та детальне пояснення мами щодо проживання, перебування, роботи, навчання на момент аварії на Чорнобильській АЕС та шляху евакуації (т.1, а.с. 30).

Згідно витягу з протоколу засідання комісії Київської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян №44-22 від 23.06.2022 вирішено направити питання щодо правомірності видачі ОСОБА_9 довідки №10411 від 17.09.1991 та членам родини про евакуацію у 1986 році із зони відчуження на розгляд Комісії Київської обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, а також питання підтвердження ОСОБА_2 статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи з числа осіб, евакуйованих у 1986 році із зони відчуження категорії 2 (т.1, а.с.170).

Згідно витягу з протоколу №207 засідання від 27.01.2023 Комісії Київської обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї вирішено доопрацювати матеріали та надати додаткову інформацію стосовно ОСОБА_9 , направити запити щодо наявності сім`ї ОСОБА_7 у списках осіб, евакуйованих із м. Прип`ять, щодо наявності у списках учнів загальноосвітніх шкіл м. Прип`яті із зазначенням періоду навчання (т.1, а.с.171).

Згідно витягу з протоколу №208 засідання від 12.05.2023 Комісії Київської обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї вирішено доопрацювати матеріали та надати додаткову інформацію стосовно ОСОБА_9 , направити запит про перебування на консульському обліку в Республіці Куба (т.1, а.с.172).

Згідно витягу з протоколу №210 засідання від 01.09.2023 Комісії Київської обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї вирішено відмовити у підтвердженні статусу особи, евакуйованої із зони відчуження у 1986 році ОСОБА_2 .

В протоколі №210 засідання комісії від 01.09.2023 зазначено: з урахуванням нововиявлених обставин, довідку №10144 від 17.09.1991 року про фактичне проживання, прописку (реєстрацію) станом на 26 квітня 1986 р. в м. Прип?ять Київської області та евакуацію у встановленому порядку 27.04.1986, видану на ім`я ОСОБА_5 визнано такою, що видана необґрунтовано та відкликано її. Направити рішення комісії до Київської міської державної адміністрації щодо розгляду питання правомірності видачі посвідчення категорії 2 серії НОМЕР_1 від 11.10.1998 (т.1, а.с.173).

Також у даному протоколі №210 засідання Комісії від 01.09.2023 зазначено, що факт постійного проживання, прописки ОСОБА_2 станом на 26 квітня 1986 року та евакуації із м. Прип`ять у встановленому порядку спростовується:

- записами у трудових книжках батьків (звільнення у зв`язку з відрядженням у Республіку Куба);

- відновленням трудової діяльності батьків на території України з грудня 1987 року;

- зняттям батька з військового обліку Чорнобильським РВК у листопаді 1984 року та прийняття на облік ІНФОРМАЦІЯ_1 у грудні 1987 року;

- відсутністю інформації в архівних установах про наявність у списках евакуйованих з м. Прип`ять;

- інформацією загально-освітньої школи №253 Святошинського району м.Києва про період навчання з 1987 року та прибуття у заклад (зі слів свідка) після Чорнобильської катастрофи;

- відсутністю у списках учнів шкіл м. Прип`ять.

Згідно витягу з протоколу засідання Комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян при Київській міській державній адміністрації №9 від 22.09.2023 на підставі рішення Комісії Київської обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї (витяг з протоколу №210 засідання комісії від 01.09.2023) вирішено визнати видачу ОСОБА_2 посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 2 серії Б як таке, що видано безпідставно (т.1, а.с.157).

Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням Комісії звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами суд зазначає наступне.

Загальновідомо, що 26 квітня 1986 року при проведенні проектних випробувань стався вибух на Чорнобильській АЕС, розташованій на відстані 2 км від м. Прип`ять Київської області, що повністю зруйнував четвертий реактор станції і спричинив значне забруднення навколишньої території радіоактивними речовинами. Внаслідок цієї аварії повністю евакуйоване населення міст Прип`ять, Чорнобиль та всіх інших населених пунктів у радіусі 30 км навколо атомної станції.

Законом України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 27.02.1991 №791а-XII визначено території, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно статті 2 вказаного Закону територія, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, поділяється на зони; зона відчуження - це територія, з якої проведено евакуацію населення в 1986 році.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106, якою затверджено перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи (додаток № 1), м. Прип`ять Київської області віднесено до зони відчуження.

Статус осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, їх соціальний захист та гарантії, визначені, зокрема, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796-XII).

Статтею 11 Закону №796-XII передбачено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, крім іншого: евакуйовані із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку після досягнення ними повноліття), а також відселені із зон безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення; особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону №796-XII підставою для визначення статусу евакуйованих із зони відчуження, відселених і таких, які самостійно переселилися, відповідно до статті 4 Закону є довідка про евакуацію, відселення, самостійне переселення.

Згідно з частиною першою статті 65 Закону №796-XII учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Кабінет міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом міністрів України (ч. 4 ст. 65 Закону №796-XII).

Відповідно до пункту 4 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25.08.1992 №501 (яка була чинною на час видачі позивачу посвідчення №303288 та посвідчення № НОМЕР_6 ), потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження і особам, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Кабінету міністрів УРСР від 28.06.1989 р. № 224), віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення сірого кольору, серія Б.

Згідно з п.8 Даного Порядку неповнолітнім дітям, які належать до потерпілих від Чорнобильської катастрофи, видаються посвідчення жовтого кольору,

серія Д.

Отже, посвідчення Серія НОМЕР_2 , видане 10.05.1993 року Держадміністрацією міста Києва на ім`я ОСОБА_5 підтверджувало її статус як дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи і було видано відповідно до Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25.08.1992 №501 (а.с.35).

По досягненню 16 років позивачу 30.03.1994 Держадміністрацією міста Києва на ім`я ОСОБА_5 було видано посвідчення громадянина (ки), який (яка) евакуйований (на) із зони відчуження у 1986 році (категорія 2) Серія НОМЕР_3 (т.1, а.с.251). Вказане посвідчення також видано відповідно до Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25.08.1992 №501.

Як встановлено судом, підставою для видачі посвідчення дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи Серія НОМЕР_2 та в подальшому видано посвідчення громадянина (ки), який (яка) евакуйований (на) із зони відчуження у 1986 році (категорія 2) Серія НОМЕР_3 була довідка №10144 від 17.09.1991, видана виконавчим комітетом Київської обласної ради народних депутатів на ім`я ОСОБА_5 , відповідно до якої остання станом на 26 квітня 1986 р. фактично проживала та була прописана в АДРЕСА_2 та згідно встановленого порядку була евакуйована 27 квітня 1986 року (т.1, а.с.43).

У подальшому, постановою Кабінету Міністрів України №51 від 20.01.1997 затверджено новий Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, який регулює правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок №51, який був чинним на час видачі позивачу посвідчення Серія НОМЕР_1 ).

Згідно з пунктом 4 Порядку №51 потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особам, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку, після досягнення ними повноліття) і особам, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Кабінету міністрів УРСР від 28 червня 1989 року №224), віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення сірого кольору, серія Б.

Пунктом 10 Порядку №51 встановлено, що посвідчення видається потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особам, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку, після досягнення ними повноліття) і особам, які постійно проживали в зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Кабінету міністрів УРСР від 28 червня 1989 року №224), - на підставі довідки, виданої Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями (додатки №3 або №4).

Отже, посвідчення Серія НОМЕР_1 від 11.10.1998, видане Держадміністрацією міста Києва на ім`я ОСОБА_8 підтверджувало її статус як громадянина (ки), який (яка) евакуйований (на) із зони відчуження у 1986 році (категорія 2) (т.1, а.с.34).

Вказане посвідчення видано відповідно до положень Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, який регулює правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №51 від 20.01.1997.

Підставою для його видачі слугувала та сама довідка №10144 від 17.09.1991, видана виконавчим комітетом Київської обласної ради народних депутатів на ім`я ОСОБА_5 , відповідно до якої остання станом на 26 квітня 1986 р. фактично проживала та була прописана в АДРЕСА_2 та згідно встановленого порядку була евакуйована 27 квітня 1986 року.

На час прийняття оспорюваного у справі рішення чинною є постанова Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 №551 «Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян», якою затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян (далі Порядок №551).

Згідно з п.13 Порядку №551 спірні питання щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, та осіб, евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, розглядаються утвореними Київською та Житомирською облдержадміністраціями комісіями з вирішення спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також осіб, евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, на підставі підтвердних документів про участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, евакуацію із зони відчуження в 1986 році, документів, що підтверджують факт проживання в населеному пункті, віднесеному до зони відчуження.

Таким чином, прийняття рішення щодо підтвердження позивачу статусу особи, евакуйованої із зони відчуження в 1986 році, віднесено до компетенції Комісії Київської обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї.

Відповідно до пункту 1.1 Положення про Комісію Київської обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, затвердженого розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 08.01.2019 №4 (далі - Положення №4) Комісія Київської обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, - це постійно діючий колегіальний орган, що утворюється розпорядженням голови Київської обласної державної адміністрації (т.1, а.с.158-166).

Пунктом 3.4 Положення №4 передбачено, що Комісія відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про підтвердження/відмову у підтвердженні статусу осіб, евакуйованих із зони відчуження в 1986 році.

Згідно з пунктом 4.1 Положення №4 Комісія має право отримувати документи і матеріали, які потрібні для роботи Комісії; звертатися до органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання необхідної інформації для визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, а також вирішення спірних питань щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї.

Згідно з п.5.5 Положення Комісія має право заслуховувати на своїх засіданнях усні пояснення осіб та їх законних представників, справи яких розглядаються, а також пояснення спеціалістів, радників та експертів, залучених до роботи Комісії.

Як зазначено в протоколі №210 засідання Комісії від 01.09.2023, підставою прийнятого рішення про відмову у підтвердженні статусу особи, евакуйованої із зони відчуження у 1986 році ОСОБА_2 та визнання такою, що видана необґрунтовано та відкликання довідки №10144 від 17.09.1991 року про фактичне проживання, прописку (реєстрацію) станом на 26 квітня 1986 р. в м. Прип?ять Київської області та евакуацію у встановленому порядку 27.04.1986, виданої на ім`я ОСОБА_5 стали нововиявлені обставини, зокрема:

- записи у трудових книжках батьків (звільнення у зв`язку з відрядженням у Республіку Куба);

- відновлення трудової діяльності батьків на території України з грудня 1987 року;

- зняття батька з військового обліку Чорнобильським РВК у листопаді 1984 року та прийняття на облік ІНФОРМАЦІЯ_1 у грудні 1987 року;

- відсутність інформації в архівних установах про наявність у списках евакуйованих з м. Прип`ять;

- інформація загально-освітньої школи №253 Святошинського району м.Києва про період навчання з 1987 року та прибуття у заклад (зі слів свідка) після Чорнобильської катастрофи;

- відсутність у списках учнів шкіл м. Прип`ять.

В судовому засіданні 23.07.2024 року як свідка судом допитано позивача ОСОБА_1 , за її згодою, яка була попереджена судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання або за відмову від надання показань за ст.384, 384 КК України.

Свідок ОСОБА_1 пояснила, що з 1974 року батьки позивачки ( ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , мати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ) проживали у Чорнобильському районі Київської області, куди переїхали з Автономної Республіки Крим. Спочатку проживали всією сім?єю у с.Новошепеличі Чорнобильського району Київської області, де і народилася позивач ІНФОРМАЦІЯ_2 , а потім у м. Прип`ять Київської області за адресою: АДРЕСА_2 . У позивача є рідна сестра ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Дівоче прізвище позивача ОСОБА_11 . Мати працювала у дитячому садочку і їй виділили квартиру в м. Прип`ять, де і мешкала сім`я (трикімнатна квартира в 5-поверховому будинку).

Батько позивачки працював на Чорнобильській АЕС і безпосередньо приймав участь у будівництві атомної станції.

З 1984 року ОСОБА_1 відвідувала середню загальноосвітню школу 2 у м. Прип`яті до грудня 1984 року. У кінці 1984 року батько ОСОБА_1 був відряджений за кордон у Республіку Куба, за професією він монтажник-будівельник, будував атомну станцію на Кубі, вся родина виїхала на ОСОБА_12 в грудні 1984р., звідки мати та діти повернулись до м. Прип`ять в лютому 1986 року.

В день аварії 26.04.1986 на Чорнобильській АЕС позивачка повинна була йти з сестрою до школи, бо школа по суботах працювала, але мати залишила дітей вдома. Тоді позивачу не було зрозуміло, що відбулося і вже згодом зрозуміла, що це була аварія на Чорнобильській АЕС. Позивачу стало відомо, що людей з м. Прип`ять будуть евакуювати. Сказали зібрати тільки необхідні речі на декілька днів та документи. Зранку 27.04.1986 коли мати, рідна сестра та позивач мали вже сідати в автобус, прибіг ОСОБА_13 , це чоловік хрещеної матері позивачки і запропонував матері позивачки поїхати разом з родиною ОСОБА_14 на машині. Мати вирішила їхати разом з сім`єю ОСОБА_14 на машині, це був автомобіль Жигулі. Отже в автомобілі Жигулі з м. Прип`ять виїжджали сім`я ОСОБА_14 (чоловік ОСОБА_15 , його дружина, хрещена мати позивачки ОСОБА_16 , двоє їхніх дітей 2 та 9 років, а також сім`я ОСОБА_11 , а саме мати, рідна сестра позивачки, 13 років та позивач.

27.04.1986 виїхали на автомобілі Жигулі з м. Прип`ять. Блок-постів на виїзді не було. Автомобіль їхав за автобусами, в яких евакуювалися люди. Приїхали через 3 години на залізничний вокзал в м. Київ, звідки сім`я ОСОБА_14 поїхала в своєму напрямку, а позивачка з мамою та сестрою увечері на потязі поїхали в АР Крим до бабусі (матері батька), де мешкали до 1987 року за адресою: АДРЕСА_3 , та де позивачка продовжила відвідувати середню школу та пішла в 3-й клас у вересні 1986 р. Батько у грудні 1986 року приїхав у відпустку з Куби і вони з мамою поїхали в місто Київ оформляти документи на нову квартиру, яку видали батьку в м.Києві. Це була трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_4 , де досі мешкає мати позивачки.

Свідок пояснила, що в подальшому мати отримала довідку від 24.07.1991 №1081 про склад сім`ї та евакуацію з м. Прип`ять у 1986 році. З документів збережено ордер на вселення в квартиру в АДРЕСА_4 .

В цю квартиру сім`я ОСОБА_11 переїхала з Криму влітку 1987 року, позивачка пішла 01.09.1987 до ЗОШ №253 м. Києва в 4 клас разом із сестрою.

Свідок пояснила, що в м.Києві мати працювала на заводі ОСОБА_17 , швачкою.

Батько в 1987 році повернувся із відрядження з Республіки Куба і працював на підприємстві «Південтеплоенергомонтаж» слюсарем-монтажником, батько працював вахтовим методом на Чорнобильській АЕС, будував саркофаг на Чорнобильській АЕС, є ліквідатором 2 категорії.

Мати позивача і рідна сестра ОСОБА_16 мають посвідчення особи, яка евакуйована із зони відчуження у 1986 році.

Позивач підтвердила, що в неї було посвідчення дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_2 , видане 10.05.1993, в подальшому у 1996 році зв`язку з одруженням та зміною прізвища на ОСОБА_18 отримала посвідчення громадянки, яка евакуйована із зони відчуження у 1986 році категорія 2, дублікат якого було видано 11.10.1998 серії НОМЕР_1 . Шлюб розірвано у 2010 році. Укладено новий шлюб у 2019 році.

Позивачка пояснила, що у 2020 році у зв`язку з другим одруженням та зміною прізвища на ОСОБА_19 звернулась за місцем проживання у Бучанське управління соціального захисту у м. Буча з питанням: чи потрібно внести облікові зміни до особової справи?. На що їй відповіли, що у зв`язку із зміною прізвища посвідчення підлягає заміні.

Співробітниця управління забрала в позивача посвідчення серії НОМЕР_1 , і сказала, що проінформує, коли вона отримає нове. Приблизно через місяць ОСОБА_1 сама зателефонувала їй, і вона відповіла, що наразі немає бланків для посвідчень, а у червні 2020 року прийшов лист до Бучанського управління соціального захисту від Київської обласної державної адміністрації з проханням до ОСОБА_1 надати ряд документів (копій) та письмових пояснень. Всі перелічені у листі документи були надані позивачем у повному обсязі.

Протягом 2021, 2022, 2023 років позивач неодноразово зверталась до співробітників Бучанського управління соціального захисту з питання про надання їй посвідчення, але безрезультатно. Співробітники Управління весь час заспокоювали її, просили не турбуватися, бо йде перевірка, це формальність, скоро посвідчення буде видане.

І тільки у вересні 2023 року до ОСОБА_1 надійшов лист від Київської обласної державної адміністрації про відмову у наданні посвідчення особи, евакуйованої із зони відчуження у 1986 році.

Також в судовому засіданні 23.07.2024 був допитаний як свідок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , проживає у АДРЕСА_5 , є пенсіонером. Він зазначив, що знає позивачку з 1982-1983 років, яка є дочкою його покійного кума ОСОБА_7 (батько позивачки). Свідок вказав, що на момент аварії на ЧАЕС 26.04.1986 року йому було 29 років, і він проживав у АДРЕСА_6 , разом з дружиною ОСОБА_20 та дитиною ОСОБА_21 , 1980 року народження.

З приводу обставин справи свідок повідомив суду, що сім`ю ОСОБА_11 знав дуже добре, оскільки батько позивачки хрестив його сина ОСОБА_22 , 1989 року народження. Разом із сім`ями святкували свята, а з батьком позивачки працювали разом на « ОСОБА_23 » (" ОСОБА_24 "), де ОСОБА_7 був бригадиром та останній перебував у підпорядкуванні ОСОБА_3 .

На день аварії свідок працював на ЧАЕС у м. Прип`ять, а безпосередньо під час самої катастрофи, 26.04.1986 року, приїхав на ЧАЕС, оскільки мала бути запланована нарада з п`ятниці. Проте його не пустили на станцію, сказавши, що об`єкти закриті, і порадили розійтися по домівках. Про саму аварію дізнався тільки через 2 години.

27.04.1986 року почалась евакуація людей з м. Прип`ять, в ході якої свідок разом зі своєю сім`єю був евакуйований на автобусі до Поліського району, а звідти вони поїхали до м. Ізмаїл, де жили його батьки та батьки дружини.

Щодо сім`ї ОСОБА_11 свідок вказав, що 27.04.1986 року з м. Прип`ять евакуювалися матір позивачки ( ОСОБА_25 ), безпосередньо позивачка ( ОСОБА_26 ) та сестра позивачки ( ОСОБА_16 ) на автомобілі разом з іншим кумом ОСОБА_7 до м. Київ, а звідти до Криму, де жила мати ОСОБА_7 , оскільки сам ОСОБА_7 на момент аварії на ЧАЕС перебував на ОСОБА_27 у робочому відрядженні як монтажник атомної станції. Про саму евакуацію сім`ї ОСОБА_11 свідок дізнався безпосередньо від ОСОБА_25 (матері позивачки), яка сказала, що поїде з дітьми на автомобілі з кумом Інякіним.

Судом встановлено, що дійсно, відповідно до наявних документів, як зазначає позивач, сім`я ОСОБА_11 у період з 1978 по 27.04.1986 роки проживала за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане підтверджується випискою з домової книги №2596 від 05.12.1986, відповідно до якої за адресою: АДРЕСА_2 проживає сім`я у складі: ОСОБА_6 (наймач), 1953 р.н., ОСОБА_7 (чоловік), 1949 р.н., ОСОБА_28 (донька), 1972 р.н., ОСОБА_5 (донька), 1977 р.н. (т.1, а.с.42).

За даними адресно-довідкової картотеки Славутицького МВ УМВС ДМС у м.Києві та Київській області громадяни ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_5 , 14.06.1977 дійсно були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.51).

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_6 , 1953 року народження, мати позивачки з 24.07.1980 по 21.11.1984 працювала на Прип?ятському заводі Юпітер на посаді бухгалтера. Була звільнена у зв`язку з виїздом за кордон по місцю роботи чоловіка.

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_7 , 1949 року народження, останній з 01.10.1983 був переведений на постійне місце роботи до Чорнобильського монтажного управління Тресту «Південтеплоенергомонтаж» ("ЮТЕМ"). З 20.11.1984 по 26.10.1987 знаходився у закордонному відрядженні в Республіці Куба. З 29.10.1987 по 06.12.1987 перебував в черговій відпустці. 29.12.1987 прийнятий слюсарем-монтажником з монтажу устаткування атомних електростанцій 6 розряду Тресту «Південтеплоенергомонтаж» (т.1, а.с.231-242).

Як встановлено судом, після евакуації з м. Прип`ять 27.04.1986 сім`я ОСОБА_11 у складі матері ОСОБА_6 , доньок ОСОБА_16 (1972 р.н.) та Наталі (1977 р.н.) переїхала в АР Крим, до родичів, а саме до матері батька дітей, де мешкали до повернення із закордонного відрядження ОСОБА_7 .

Так, згідно ордеру №33175 на жиле приміщення, виданого виконавчим комітетом Ленінградської ради народних депутатів на ім`я ОСОБА_7 , яким підтверджується, що даний ордер виданий на сім`ю, що складається з 4 чоловік, на право зайняття квартири АДРЕСА_7 . Ордер видано на підставі рішення виконавчого комітету Ленінградської ради народних депутатів від 31.12.1988 №843 (т.1, а.с.223).

Відповідно до довідки від 24.07.1991 №1081 про склад сім`ї та евакуацію з м.Прип`ять у 1986 році, яка видана ЖЕК №1107 виконавчого комітету Ленінградської ради народних депутатів, останньою підтверджено, що ОСОБА_6 дійсно проживає та прописана за адресою: АДРЕСА_4 . Сім`я у складі 4 чоловік евакуйована з м. Прип`ять у 1986 році (т.1, а.с.44).

Доказами про навчання позивача у ЗОШ №253 м.Києва є атестат від 21.06.1994 про повну загальну середню освіту, в тому, що позивачка в 1994 році закінчила середню загальноосвітню школу №253 м. Києва (а.с.49).

Цю ж саму школу закінчила і рідна сестра позивачки ОСОБА_28 , що підтверджується атестатом про середню освіту від 13.06.1989 (т.1, а.с.50).

Згідно довідки Середньої загальноосвітньої школи №253 м.Києва від 26.10.2022 №340 слідує, що ОСОБА_5 дійсно навчалась у середній загальноосвітній школі №253 м.Києва з 1987 по 1994 рік. Зі слів однокласниці ( ОСОБА_29 , що на даний час працює у середній загальноосвітній школі №253 м.Києва заступником директора з навчально-виховної роботи) встановлено, що дійсно ОСОБА_5 прибула у заклад освіти після Чорнобильської катастрофи із зони відчуження.

Суд приймає до уваги, що усі члені сім`ї позивача мали відповідні посвідчення евакуйованих або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Так, 09.07.1998 Держадміністрацією міста Києва на ім`я ОСОБА_30 (рідна сестра позивача) видано посвідчення громадянина (ки), який (яка) евакуйований (на) із зони відчуження у 1986 році (категорія 2) Серія НОМЕР_7 (т.1, а.с.224).

29.10.1990 ОСОБА_7 (батько позивача) ІНФОРМАЦІЯ_9 видано посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1988 році серія НОМЕР_8 . Посвідчення є безстроковим та діє на всій території СРСР (т.1, а.с.227).

18.02.2005 ОСОБА_7 Київською міською державною адміністрацією видано посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році Категорія 3 серія НОМЕР_9 (т.1, а.с.226).

13.07.2019 ОСОБА_7 Київською міською державною адміністрацією видано посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорія 1 Серія НОМЕР_10 (т.1, а.с.225).

21.12.1992 Держадміністрацією міста Києва на ім`я ОСОБА_6 (мати позивача) видано посвідчення громадянина (ки), який (яка) евакуйований (на) із зони відчуження у 1986 році (категорія 2) Серія НОМЕР_11 (т.1, а.с.228).

Суд також враховує, що матір`ю позивача до Комісії на вимогу останньої подавались письмові пояснення від 17.11.2021, в яких ОСОБА_6 вказувала, що ОСОБА_6 проживала у м. Прип`ять Київської області з 1978 по 1986 р за адресою: АДРЕСА_2 . Працювала на Прип?ятському заводі Юпітер на посаді бухгалтера. У 1984 році виїхала разом з чоловіком у закордон. Після повернення у 1986 році проживала разом з дітьми в м. Прип`ять. На момент аварії на Чорнобильській АЕС тимчасово не працювала. Була евакуйована разом зі своїми дітьми та переїхала у Республіку Крим до родичів. У 1987 році отримала квартиру у АДРЕСА_4 , де проживає дотепер (т.1, а.с.45).

Встановлені судом обставини у сукупності підтверджують факт постійного проживання та прописки позивачки станом на день аварії на ЧАЕС 26.04.1986 за адресою: АДРЕСА_2 , а також факт евакуації позивача 27.04.1986 з м. Прип`ять, а отже підстав ставити під сумнів правомірність та обґрунтованість видачі позивачу виконавчим комітетом Київської обласної ради народних депутатів довідки №10144 від 17.09.1991, на ім`я ОСОБА_5 , про те, що остання станом на 26 квітня 1986 р. фактично проживала та була прописана в АДРЕСА_2 та згідно встановленого порядку була евакуйована 27 квітня 1986 року, суд не вбачає.

Щодо доводів відповідача-2 про те, що відсутня інформація в архівних установах про наявність позивача у списках евакуйованих з м. Прип`ять, суд зазначає таке.

Згідно наданого відповідачем листа архівного відділу Вишгородської РДА Київської області від 06.03.2023 №05-07/63 у документах архівного фонду «Іванківська районна рада, смт. Іванків Київської області», у справі «Списки громадян (неповний) евакуйованих з м. Прип`ять у Іванківський район» осіб з іменами ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_28 , ОСОБА_5 не виявлені. Документи загальноосвітніх шкіл м. Прип`ять на зберігання до архіву не надходили. Ймовірне місце їх зберігання комунальна установа Поліської селищної ради «Поліський трудовий архів» (смт. Красятичі Вишгородський район Київської області).

Суд зазначає, що з дати видачі довідки №10144 від 17.09.1991, на ім`я ОСОБА_5 , про те, що остання станом на 26 квітня 1986 р. фактично проживала та була прописана в АДРЕСА_2 та згідно встановленого порядку була евакуйована 27 квітня 1986 року до дня прийняття рішення Комісією, яким цю довідку визнано такою, що видана необґрунтовано та відкликано її, минуло 33 роки, а з моменту самої аварії на ЧАЕС 38 років.

Весь цей час держава Україна визнавала позивача особою, яка евакуйована з зони відчуження, тричі змінюючи відповідні посвідчення. Треба нагадати, що подія катастрофи на Чорнобильській АЕС мала місце за часів Радянського Союзу, коли факт техногенної катастрофи світового масштабу довгий час мав гриф «таємно», а від людей приховувалися наслідки аварії. Людей, яких евакуйовували із 30-тикилометрової зони відчуження, не попереджали, що ця евакуація назавжди позбавить їх своїх домівок. Суд усвідомлений того, що держава під час евакуації людей із зони відчуження не мала встановленого порядку евакуації, не ознайомлювала людей із їхніми правами осіб, яких евакуюють із їхніх домівок назавжди, тим більше не покладала жодних обов`язків пересвідчуватися в тому, чи включено людей, які евакуювалися із зони відчуження до списків евакуйованих.

На час прийняття відповідачем-1 рішення про визнання довідки №10144 від 17.09.1991 про евакуацію ОСОБА_2 з м. Прип`ять Київської області необґрунтованою та її відкликання, про встановлення факту необґрунтованої видачі посвідчення категорії 2 серії НОМЕР_1 від 11.10.1998 відповідач-1 зважив на докази, які за спливом часу могли не зберегтися (всі списки осіб, евакуйованих із зони відчуження). Тим більше відповідач-1 не довів суду законодавчого підґрунтя формування списків осіб, евакуйованих із зони відчуження, встановлення порядку перевірки особами, інтересів яких такі списки стосуються їх наявності у таких списках, відповідальності осіб, які складали такі списки на правильність їх оформлення тощо.

Суд звертає увагу відповідача-1, що ним прийнято як доказ відповідь архівного відділу Вишгородської РДА Київської області від 06.03.2023 №05-07/63 про те, що у документах архівного фонду «Іванківська районна рада, смт. Іванків Київської області», у справі «Списки громадян (неповний) евакуйованих з м. Прип`ять у Іванківський район» осіб з іменами ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_28 , ОСОБА_5 не виявлені. Натомість відповідач-1 не довів, що вчинив інші дії на встановлення повного списку евакуйованих з м. Прип`ять, що свідчить про формальний підхід при вирішенні питання щодо підтвердження статусу позивача як особи, евакуйованої із зони відчуження.

Так само відповідачем-1 не доведено, що ним вчинено ретельну повну обґрунтовану перевірку всіх відомостей щодо позивача, зокрема перевірено інформацію, вказану у листі архівного відділу Вишгородської РДА Київської області від 06.03.2023 №05-07/63 про те, що документи загальноосвітніх шкіл м. Прип`ять на зберігання до архіву не надходили. Ймовірне місце їх зберігання комунальна установа Поліської селищної ради «Поліський трудовий архів» (смт. Красятичі Вишгородський район Київської області). Отже, відповідачем-1 не надано доказів звернення до ймовірного місця зберігання документів комунальної установи Поліської селищної ради «Поліський трудовий архів» (смт. Красятичі Вишгородський район Київської області).

Не є переконливими докази, на які посилається відповідач-2 про те, що за даними облікової картки (форма В) за адресою: АДРЕСА_2 з 17.04.1985 облікована сім`я ОСОБА_31 у складі 3 осіб по 02.12.1986, оскільки квартира була службова і на період відсутності наймачів сім`ї ОСОБА_11 підселено сім`ю ОСОБА_32 . З даного приводу суд зазначає, що надана копія облікової картки (форма В) може свідчити про факт тимчасового проживання сім`ї ОСОБА_31 в квартирі а адресою: АДРЕСА_2 на період тимчасової відсутності сім`ї ОСОБА_11 . При цьому суд зазначає, що поза увагою відповідача залишився факт повернення частини сім`ї ОСОБА_11 у складі ОСОБА_6 (матері позивача) та доньок ОСОБА_16 та Наталі, що не було відображено в обліковій картці. При цьому вказані докази не спростовують вже встановлених судом обставин постійного проживання та прописки позивачки станом на день аварії на ЧАЕС 26.04.1986 за адресою: АДРЕСА_2 , а також факту евакуації позивача 27.04.1986 з м. Прип`ять.

У суду відсутні жодні сумніви того, що факт постійного проживання позивачки разом із сім`єю (матір`ю та сестрою) в місті Прип`ять станом на 26.04.1986 та факт евакуації родини із міста Прип`ять 27.04.1986 безперечно підтверджується наявними у матеріалах справи належними, допустимими та достатніми доказами.

Суд звертає увагу на те, що Комісія, не маючи належних та достатніх доказів на спростування факту необґрунтованої видачі довідки №10144 від 17.09.1991, не скористалася своїм правом викликати позивачку для надання пояснень щодо обставин її евакуації із зони відчуження у 1986 році, не повідомивши позивача при призначення відповідного засідання на 01.09.2023.

Не можна оминути й факт того, що спірне питання Комісією розглядалося більше трьох років, адже із відповідною заявою позивачка звернулася до Київської облдержадміністрації 31.01.2020.

Суд приймає до уваги показання свідків, допитаних під час розгляду справи, а саме позивачки, яка надала суду згоду свідчити у суді під присягою свідка, а також показання ОСОБА_3 , безпосереднього очевидця події евакуації позивача разом із сім`єю із м. Прип`ять. У суду немає сумнівів у показаннях допитаних свідків, адже усі повідомлені ними факти повністю відповідають змісту доказів, наявних у справі, щодо факту постійного проживання позивачки разом із сім`єю (матір`ю та сестрою) в місті Прип`ять станом на 26.04.1986 та факту евакуації родини із міста Прип`ять 27.04.1986.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що на момент аварії на Чорнобильській АЕС 26 квітня 1986 року, та до дня евакуації 27 квітня 1986 року, позивач перебувала в м. Прип?ять Київської області, проживала разом із матір`ю та сестрою, звідки була евакуйована разом зі своєю сім`єю.

Інші доводи відповідача не спростовують висновків суду про протиправність рішення Комісії обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї №210 від 01.09.2023 про визнання довідки №10144 від 17.09.1991 про евакуацію ОСОБА_2 з м. Прип?ять Київської області необґрунтованою та її відкликання, про встановлення факту необґрунтованої видачі посвідчення категорії 2 серії НОМЕР_1 від 11.10.1998.

Суд зазначає, що згідно з пунктом 2 частини першої статті 9 Закону №796-XII потерпілими від Чорнобильської катастрофи є громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

При цьому сам факт евакуації свідчить про те, що особа перебувала у зоні відчуження та зазнала впливу радіоактивного опромінення.

Тобто, позивачу правомірно видано довідку №10144 від 17.09.1991 про її евакуацію із м. Прип?ять Київської області та на підставі цієї довідки, - посвідчення громадянина, евакуйованого в 1986 році із зони відчуження категорії 2.

Оскільки факт перебування позивача в м. Прип?ять Київської області, яке віднесено до зони відчуження, на час аварії на Чорнобильській АЕС, та факт її евакуації підтверджено документально та показаннями свідків, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для прийняття Комісією рішення, оформленого у вигляді Витягу з протоколу засідання комісії від 01.09.2023 №210, в частині, що стосується ОСОБА_1 , та наявність підстав для його скасування.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Слід зазначити, що "трискладовий тест" для визначення виправданості втручання за статтею 8 Конвенції є засобом для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією і передбачає наявність всіх елементів, що вказує на те, що будь-яке обмеження права має пройти перевірку на відповідність сукупності трьох умов: 1) втручання здійснене «згідно із законом»; 2) воно відповідає законній (легітимній) меті; 3) воно «необхідне в демократичному суспільстві», обмеження, що не відповідає таким умовам, порушує право особи.

Так, у рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) від 2.12.2010 р., заява № 30856/03, ЄСПЛ зазначив: 42. Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи кілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Така концепція міститься і в інших рішеннях ЄСПЛ, наприклад у рішеннях у справах «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine) від 18.12.2008 р., заява № 39948/06, п. 47; «Вєренцов проти України» (Vyerentsov v. Ukraine) від 11.04.2013 р., заява № 20372/11, п. 51; «ОСОБА_7 проти України» (Sergey Volosyuk v. Ukraine) від 12.03.2009 р., заява №1291/03, п. 81, та інших рішеннях ЄСПЛ). Тобто її можна вважати усталеною практикою ЄСПЛ.

Одним із основних принципів, на необхідності дотримання якого наголошує Європейський суд з прав людини, є принцип верховенства права, до фундаментальних аспектів якого відноситься принцип юридичної визначеності

Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Європейський суд у справі Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638 вказав, що сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини", пункт 128, та "Беєлер проти Італії", пункт 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії", пункт 74).

У справі «Рисовський проти України» (п.70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (справа "Москаль проти Польщі", п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява N 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Застосовуючи прецедентну практику у розглядуваній справі та дотримуючись правил для визначення виправданості втручання держави за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як засобу для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією, суд у розглядуваній справі констатує, що позбавлення позивача статусу особи, евакуйованої із зони відчуження та вилучення відповідного посвідчення Категорії 2 не відповідає положенням Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

В силу положень частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії), суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до положень статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Крім того, в рішенні Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15, суд вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до приписів частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Проте, вказаною нормою встановлено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За наведених обставин та враховуючи, що прийняте відповідачем-1 рішення є протиправним та таким, що порушує права та законні інтереси позивача, суд, з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача дійшов висновку про необхідність зобов`язання Київської обласної державної адміністрації поновити ОСОБА_1 статус громадянина, евакуйованого у 1986 році із зони відчуження, та видати їй відповідне посвідчення.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Суд звертає увагу на те, що рішення суб`єкта владних повноважень про позбавлення позивача статусу громадянина, евакуйованого у 1986 році із зони відчуження та вилучення відповідного посвідчення громадянина, евакуйованого у 1986 році із зони відчуження категорії 2 серії НОМЕР_1 від 11.10.1998 року, має містити вичерпні підстави для такого рішення, з метою гарантування права особи на оскарження такого рішення та запобігання можливим подальшим діям, направленим на позбавлення статусу потерпілого від аварії на ЧАЕС та неодноразовому зверненню особи до суду за захистом своїх прав.

Суд зазначає, що дискреційні функції відповідача як суб`єкта владних повноважень стосовно вирішення питання про позбавлення позивача статусу потерпілого від аварії на ЧАЕС та вилучення відповідного посвідчення жорстко обмежені в законодавчому порядку, оскільки такі дії мають відповідати положенням чинного законодавства та можуть бути оскаржені у судовому порядку.

З урахуванням тієї обставини, що під час розгляду справи у суді були встановлені факти неправомірного позбавлення позивача статусу громадянина, евакуйованого у 1986 році із зони відчуження та наявність підстав для підтвердження за позивачем такого статусу, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, у зв`язку з чим повний та ефективний захист порушеного права позивача потребує зобов`язання Київської обласної державної адміністрації, як органу, уповноваженого на видачу відповідних посвідчень, поновити ОСОБА_1 статус громадянина, евакуйованого у 1986 році із зони відчуження, та видати їй відповідне посвідчення.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи, враховуючи, що відповідачі не довели правомірності прийнятих ними рішень, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення з даним позовом до суду позивач судовий збір не сплачував. Таким чином, судовий збір за рахунок відповідача на користь позивача відшкодуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, та щодо встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї №210 від 01.09.2023 про визнання довідки №10144 від 17.09.1991 про евакуацію ОСОБА_2 з м. Прип`ять Київської області необґрунтованою та її відкликання, про встановлення факту необґрунтованої видачі посвідчення категорії 2 серії НОМЕР_1 від 11.10.1998.

3. Зобов`язати Київську обласну державну адміністрацію поновити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_12 ) статус громадянина, евакуйованого із зони відчуження у 1986 році, та видати їй відповідне посвідчення громадянина, евакуйованого із зони відчуження у 1986 році.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.