Справа № 260/3401/24
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2024-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 вересня 2024 рокум. Ужгород№ 260/3401/24

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, в якому просить: 1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області №3 від 01.02.2023, яким ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу періоди роботи з 11.12.1989 по 21.12.1994, відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , з 11.12.1989 по 02.06.1993, з 10.06.1993 по 08.09.1997, відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_2 , та призначити і виплачувати йому пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 24.01.2023.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що після досягнення пенсійного віку він звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком, однак у задоволенні такої було відмовлено з огляду на недостатність страхового стажу. Так, до такого не було зараховано окремі періоди роботи у зв`язку з наявністю окремих недоліків заповнення трудової книжки. Зазначає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на керівника підприємства, а тому невиконання таких вимог не може позбавити громадян їх конституційного права на соціальний захист. Окрім того, до страхового стажу протиправно не було зараховано період проходження військової служби.

12 червня 2024 року відповідач 2 подав до суду відзив на позов №0700-0902-7/36870 від 10.06.2024, в якому проти заявлених позовних вимог заперечив та просив у задоволенні позову відмовити, аргументуючи безпідставністю такого. Зокрема, зазначив, що за результатами розгляду поданих ОСОБА_1 документів встановлено відсутність необхідного страхового стажу для призначення пенсії за віком. При цьому до страхового стажу не було зараховано період роботи з 11.12.1989 по 21.12.1994 за трудовою книжкою НОМЕР_1 та з 11.12.1989 по 02.06.1993 за трудовою книжкою НОМЕР_3 , оскільки записи про звільнення з роботи не завірені печаткою організації. Окрім того, до страхового стажу не було зараховано період з 10.06.1993 по 08.09.1997, оскільки відсутня дата наказу на звільнення з роботи. При цьому позивача було повідомлено, що для зарахування вказаних періодів роботи необхідно подати уточнюючі довідки.

10 липня 2024 року відповідач 1 подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відзив на позовну заяву №2600-0903-8/135383, в якому у задоволенні позову просить відмовити. Так, зазначив, що позивачу правомірно відмовлено у призначенні пенсії за віком за відсутності необхідного стажу роботи.

Дослідивши подані сторонами документи та матеріали справи, розглянувши доводи сторін, наведені ними в письмових заявах, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 24 січня 2023 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі ГУ ПФУ в м. Києві) із заявою про призначення пенсії за віком, до якої долучив трудові книжки серії НОМЕР_1 від 09.02.1986, НОМЕР_2 від 11.12.1989, диплом НОМЕР_4 .

Вказана заява ОСОБА_1 , відповідно до принципу екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі - ГУ ПФУ в Закарпатській області), яке рішенням №43 від 01.02.2023 відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому до страхового стажу не зараховано період роботи з 11.12.1989 по 21.12.1994 за трудовою книжкою НОМЕР_1 (оскільки запис про звільнення не завірений печаткою організації); за трудовою книжкою НОМЕР_2 з 11.12.1989 по 02.06.1993 (оскільки запис про звільнення не завірений печаткою організації), та з 10.06.1993 по 08.09.1997 (у зв`язку з відсутністю дати в наказі про звільнення з роботи). Також не зараховано період проходження військової служби згідно з військового квитка, оскільки відсутня дата видачі військового квитка.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням органу Пенсійного фонду України, вважаючи його таким, що порушує передбачене законодавством право на пенсію, ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Зі змісту ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 частини першої Європейської соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Ст. 46 Конституції України також передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Питання виникнення та реалізації права громадян на пенсійне забезпечення врегульоване положеннями Законів України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788) та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058) (в редакціях, чинних на момент прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1058, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Під «страховим стажем» згідно ч. 1 ст. 24 Закону №1058 розуміють період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону №1058, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058).

Згідно до ч. 1 ст. 56 Закону №1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Як вбачається з оскарженого рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області, страховий стаж ОСОБА_1 на день звернення до органу Пенсійного фонду України за призначенням пенсії складав 25 років 02 місяці 24 дні. Поряд з цим відповідач 2 відмовився зарахувати до страхового стажу позивача окремі періоди роботи згідно із записами трудових книжок та період проходження військової служби.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 62 Закону №1788 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Вказане кореспондується також з положеннями п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993р. (далі Інструкція) та п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 р.

П. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» визначено, що заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції, до трудової книжки вносяться наступні відомості: про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно п. 2.3 Інструкції записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (2.4 Інструкції).

Вказане кореспондується також з положеннями Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 №162 (що була чинна на момент видачі трудових книжок позивача).

З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачами, що позивач при зверненні за призначенням пенсії подав, в тому числі трудові книжки НОМЕР_1 від 09.02.1986 та НОМЕР_2 від 11.12.1989, однак окремі період трудової діяльності за такими ГУ ПФУ в Закарпатській області відмовився зарахувати до страхового стажу позивача.

Стосовно не зарахування періодів роботи з 11.12.1989 по 21.12.1994 за трудовою книжкою НОМЕР_1 від 09.02.1986 та з 11.12.1989 по 02.06.1993 за трудовою книжкою НОМЕР_2 від 11.12.1989 суд зазначає наступне.

Як вбачається з відомостей трудової книжки НОМЕР_1 від 09.02.1986, в такій наявні записи під номерами 9, 10 та 11, відповідно до яких 11 грудня 1989 року ОСОБА_1 був прийнятий на постійну роботу інженером-оператором студії «Ва-банк» на підставі наказу №5 від 11.12.1989. 20 лютого 1991 року ОСОБА_1 переведений на посаду заступника директора молодіжно-госпрозрахункового центру «Моноліт» на підставі наказу №63 від 20.02.1991. 01 травня 1991 року ОСОБА_1 переведений на посаду директора молодіжно-госпрозрахункового центру «Моноліт» на підставі наказу №69 від 30.04.1991.

Вказані відомості трудової книжки НОМЕР_1 від 09.02.1986 щодо роботи ОСОБА_1 в молодіжно-госпрозрахунковому центрі «Моноліт» дублюються з відомостями трудової книжки НОМЕР_2 від 11.12.1989.

Поряд з цим суд звертає увагу на те, що відомості щодо дати та причин звільнення з роботи з молодіжно-госпрозрахункового центру «Моноліт» відрізняються в трудових книжках НОМЕР_1 від 09.02.1986 та НОМЕР_2 від 11.12.1989. Зокрема, згідно з наявним в трудовій книжці НОМЕР_1 записом №12 21 грудня 1994 року ОСОБА_1 був звільнений на підставі наказу №128 від 21.12.1994 у зв`язку з ліквідацією молодіжно-госпрозрахункового центру «Моноліт». В свою чергу як вбачається із запису №6 трудової книжки НОМЕР_2 02 червня 1993 року ОСОБА_1 був звільнений з молодіжно-госпрозрахункового центру «Моноліт» на підставі наказу №38 від 02.06.1993 за власним бажанням.

Вказані записи трудової книжки завірені виключно підписом директора центру ОСОБА_1 без печатки установи.

Отже, записи трудових книжок НОМЕР_1 та НОМЕР_2 щодо період трудової діяльності в молодіжно-госпрозрахунковому центрі «Моноліт» містять суперечливі відомості, що не кореспондуються між собою та щодо яких у суду виникають сумніви щодо їх достовірності.

При цьому, не дивлячись на те, що записи про трудову діяльність позивача в молодіжно-госпрозрахунковому центрі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » дублюються в трудових книжках НОМЕР_1 та НОМЕР_2 та стосуються одного й того ж самого місця роботи, ОСОБА_1 просить суд зарахувати такий стаж як окремі періоди, що суперечить законодавчим вимогам.

На неможливість зарахування таких періодів роботи позивача звернув увагу також ГУ ПФУ в Закарпатській області в своєму рішенні №43 від 01.02.2023.

Відповідно до п. 2.26 Інструкції, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Згідно п. 2.27 Інструкції запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

На думку суду, вказані вище відомості є суттєвими для зарахування певного періоду роботи до страхового стажу працівника.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок).

Абз. 2 п. 1 розділу І Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно п. 2 розділу І Порядку у разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ Порядку, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження стажу роботи приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Незважаючи на суперечливі відомості у трудових книжках ОСОБА_1 щодо періоду роботи в молодіжно-госпрозрахунковому центрі «Моноліт», позивач жодних документів, передбачених Порядком до органу Пенсійного фонду України або до суду не надав, як і не заявляє про можливість підтвердження спірного періоду роботи показами свідків.

З огляду на зазначене суд вважає правомірною відмову ГУ ПФУ в Закарпатській області зарахувати такий період до страхового стажу ОСОБА_1 , а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Стосовно відмови зарахувати період роботи позивача з 10.06.1993 по 08.09.1997 за трудовою книжкою НОМЕР_2 суд зазначає наступне.

В трудовій книжці НОМЕР_2 від 11.12.1989 наявні записи №№7, 8 відповідно до яких 10 червня 1993 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду заступника директора по МТ постачанню в МП «Континент» на підставі наказу №14 від 10.06.1993, з якої звільнений за власним бажанням 08 вересня 1997 року на підставі наказу №6 без дати.

Так, відомості про прийняття та звільнення з роботи зроблені акуратно, кульковою ручкою, завірені підписом уповноваженої особи та печаткою підприємства.

Свою відмову зарахувати такий період до страхового стажу ОСОБА_1 ГУ ПФУ в Закарпатській області аргументує окремими недоліками у заповненні трудової книжки, а саме тим, що наказ про звільнення не містить дати.

Однак суд не вважає такі мотиви достатніми для не зарахування до страхового стажу позивача спірного періоду роботи, оскільки незважаючи на окремі незначні недоліки в заповненні спірних записів трудової діяльності позивача, з таких точно можна встановити про місце, посаду та період роботи, номер розпорядчого документа, на підставі яких зроблені відповідні записи.

Доказів визнання недостовірними записів у трудових книжках щодо даних періодів роботи відповідачем 2 суду не надано.

При цьому суд зазначає, що обов`язок щодо повноти та правильності внесення до трудової книжки даних покладено на роботодавця, тобто на підприємство, де працювала позивач.

Отже працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення його трудової книжки та бухгалтерських документів уповноваженою особою і, тому неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини уповноваженого органу не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії.

Така правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 21.02.2018 року у справі №687/975/17, від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а.

З аналізу наведених норм суд вважає, що оскільки відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, відбиток печатки або його відсутність/нечіткість на трудовій книжці, а також інші незначні недоліки у її заповненні не можуть бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.

Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення такої.

Право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

З огляду на вищезазначене суд вважає, що відомості трудової книжки НОМЕР_2 від 11.12.1989 є належним доказом підтвердження трудової діяльності ОСОБА_1 в МП «Континент», а тому такий підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Стосовно відмови ГУ ПФУ в Закарпатській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період проходження військової служби згідно військового квитка з огляду на відсутність дати видачі військового квитка суд зазначає наступне.

Нормами ч. 3 ст. 56 Закону №1788 передбачено, що до стажу роботи зараховується також військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Свою відмову зарахувати до страхового стажу позивача період військової служби ГУ ПФУ в Закарпатській області в оскарженому рішенні мотивував виключно відсутністю дати видачі військового квитка.

Як вбачається з наявної в матеріалах відмовної пенсійної справи ОСОБА_1 розписки-повідомлення від 24.01.2023, при зверненні до органу Пенсійного фонду України за призначенням пенсії позивач військовий квиток не надавав, що підтверджується відміткою в переліку документів, яких недостатньо для призначення пенсії. Разом з тим, відмова у зарахуванні періоду проходження військової служби аргументується саме окремими недоліками заповнення військового квитка.

З метою повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи судом було витребувано від ГУ ПФУ в Закарпатській області, як органу, що приймав рішення про призначення пенсії за результатами розгляду поданих ОСОБА_1 документів, копію військового квитка позивача.

На виконання ухвали суду листом №0700-0302-7/51449 від 19.08.2024 ГУ ПФУ в Закарпатській області повідомив, що надати витребуваний судом доказ не вбачається за можливе з огляду на те, що позивач до заяви про призначення пенсії від 24.01.2023 такий документ не надавав, що зазначено в розписці-повідомленні.

Поряд з цим, суд вважає, що зазначені відповідачем 2 відомості не узгоджуються з підставою для відмови у зарахуванні спірного періоду до страхового стажу позивача, оскільки саме на наявність окремих недоліків заповнення військового квитка звернув увагу ГУ ПФУ в Закарпатській області у своєму рішенні №43 від 01.02.2023.

За правилами, встановленими ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Разом з тим, нормами ч. 2 ст. 77 КАС України обов`язок доказування в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав (фактичних і юридичних) та переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Варто зазначити, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення. Орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (п. 36 рішення Європейського суду з прав людини від 01 липня 2003 року у справі «Suominen v. Finland»).

У Рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року № 5-р(ІІ)/2020 вказано що одним зі складових елементів загального принципу юридичної визначеності є вимога (як принцип) передбаченості приписів права. Європейський суд з прав людини при трактуванні принципу передбаченості юридичної норми зазначив: «Припис не може розглядатись як «право», якщо його не сформульовано з достатньою мірою чіткості, даючи громадянинові змогу регулювати свою поведінку: громадянин повинен мати змогу (отримавши при потребі відповідну пораду) передбачити - до тієї міри, що є допустимою за конкретних обставин, - наслідки, що їх може спричинити конкретна дія» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «The Sunday Times v. The United Kingdom»).

Принцип правової визначеності є складовою частиною принципу верховенства права. Основу принципу правової визначеності утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України висловлені у рішеннях від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року №10-рп/2011).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, згідно з якою закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109 рішення від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови»).

Окрім того, принцип правової визначеності є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання).

Суд вважає, що принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Європейською Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

Конституційний Суд України неодноразового акцентував на тому, що держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією; з цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне юридичне регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини (Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Разом з тим, оскаржене в даній адміністративній справі рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області зазначеному принципу не відповідає, оскільки підстави для відмови у зарахуванні періоду проходження військової служби суперечать поданим ОСОБА_1 документам.

Більше того, у наданій на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів заяві №0700-0901-7/51447 від 19.08.2024 ГУ ПФУ в Закарпатській області повідомив, що військовий квиток ОСОБА_1 знаходиться в ГУ ПФУ в м. Києві.

В свою чергу жодних аргументів щодо неможливості зарахування періоду проходження військової служби за відомостями трудових книжок НОМЕР_1 від 09.02.1986 та НОМЕР_2 від 11.12.1989, та причин не витребування від ГУ ПФУ в м. Києві військового квитка позивача для належної та повної оцінки всіх документів для вирішення питання призначення пенсії, відповідач 2 не наводить.

Оскільки за результатами розгляду даної адміністративної справи судом встановлено протиправність незарахування відповідачем 2 окремих періодів трудової діяльності ОСОБА_1 до його страхового стажу, оскаржене рішення №43 від 01.02.2023 підлягає скасуванню.

При цьому, вирішуючи питання ефективного захисту прав ОСОБА_1 , суд бере до уваги те, що уповноваженим органом для призначення пенсії є Пенсійний фонд, до компетенції якого і входить розгляд документів, в тому числі і нових. Суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та досліджувати нові документи, яким не надана була оцінка, та встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права на призначення пенсії.

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за встановленими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії», в яких останній зазначив, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції не полягає у підміні органів влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Відповідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на вищезазначене з метою забезпечення належного та ефективного захисту прав позивача суд вважає за можливе позов задовольнити шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в Закарпатській області, як органу, що вирішував питання можливості зарахування спірних періодів до страхового стажу позивача, повторно розглянути подану ОСОБА_1 заяву від 24.01.2023 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Згідно вимог ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (місцезнаходження: вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м. Київ, 04053, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (місцезнаходження: пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ) про визнання протиправним та скасування рішення, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області №3 від 01.02.2023, яким ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії за віком.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.01.2023 про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

4. В решті позову відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (місцезнаходження: пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) за рахунок бюджетних асигнувань 484,48 грн. (Чотириста вісімдесят чотири гривні 48 коп.) судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін