Справа № 160/13294/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі позивач) до відповідача-1: Державної міграційної служби України, до відповдіача-2: Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, яка надійшла в підсистемі «Електронний Суд» в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, які полягали у наданні до Державної міграційної служби України висновку про відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI відносно заявника - ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним і скасувати рішення Державної міграційної служби України № 50-24 від 18 квітня 2024 року про відмову у визнанні біженцем, або особою, як потребує додаткового захисту.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність дій та рішення відповідачів щодо невизнання за позивачем статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Позивач зазначає, що в наявності реальні ризики для прав і свобод позивача в разі його повернення в Лівію, що відповідачем-1 при прийнятті спірного рішення не враховано.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом десяти днів усунути недоліки позову.
26 червня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника відповідача-1 надійшов відзив, в якому відповідач-1 проти позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, має довести саме заявник, важлива оцінку клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походженні. Вказує, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за перевищення встановленого строку перебування на території України більш як на 30 днів. Через два дні після цього позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (06.12.2023 року). За результатом розгляду цієї заяви відповідач-2 склав висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю у позивача умов, передбачених п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI (далі Закон №3671-VI), після чого особову справу позивача з цим висновком направлено відповідачу-1 для прийняття остаточного рішення за заявою, яке наразі є предметом оскарження. Зазначає, що наведене позивачем обґрунтування є безпідставним та не відповідає дійсності. Так, 08.12.2023 року та 12.01.2024 року з позивачем проведено співбесіди та отримано відповідні пояснення. Відповідач-1 наголошує на тому, що при прийнятті рішення враховано актуальну інформацію про країну походження позивача, що підтверджується матеріалами особової справи. Наводить виклад відомостей про країну перебування позивача, які зводяться до того, що наразі в країні має місце двовладдя: одну частину країни зі столицею у м. Тріполі контролює уряд національної згоди, визнаний ООН, іншу частину країни контролює палата Представників та генерал Халіф Хафтар (м. Тобрук). Також має місце існування організації Рада шури революціонерів Бегназі (Мазліш шура туар Бенгазі), заявник зазначав, що його рідний дядько був одним із лідерів цієї організації, однак відповідач цей факт заперечує з посиланням на те, що її лідерами на час існування були інші особи, при цьому така організація перестала існувати 29.12.2017 року, а відомості про переслідування родичів членів такої організації відсутні. Фактично, заявник використовує загальновідомі факти для посилення викладеного ним обґрунтування, однак попри наявні прояви порушення прав людини вони застосовуються до визначених категорій осіб, до яких позивач не належить, політична та безпекова ситуація є нестабільними, однак діє режим припинення вогню. При цьому столиця держави контролюється урядом національної згоди, який підтримано ООН. Також сам позивач надав відомості, що в 2015 році він виїхав з м. Бенгазі до м. Тріполі, де його родина проживає на теперішній час, 03.03.2017 року позивач прибув в Україну для навчання, в ході якого в 2023 році позивач звертався за захистом до країни походження позивач 18.10.2015 року отримав паспорт, 23.05.2023 року позивач повторно отримав паспорт, 05.11.2023 року отримав свідоцтво про народження, 11.05.2023 року отримав довідку про сімейний стан, 16.10.2023 року отримав довідку про несудимість, 06.11.2023 року отримав посвідку на проживання. Також позивача було опитано, в ході опитування позивач повідомив, що за ознаками його раси, національності, релігії чи політичних поглядів учасником інцидентів не був, адміністративні заходи до нього не застосовувались, до кримінальної відповідальності він не притягався, в Україну прибув для навчання та подальшого життя. Щодо діяльності свого дядька вказав, що існує список терористів Хафтару, в якому наявний позивач з братами через діяльність їх дядьків в організації «Рада шури революціонерів Бенгазі», однак сам позивач вказав, що єдиним підтвердженням цього є те, що після запису братом позивача відео про підтримку України цей запис демонструвався лівійськими новинами, де вказали, що позивач з братами є терористами, це повідомив генерал-майор армії Хафтара. На питання щодо того, що позивач залишив Лівію 6 років тому і актуальності в зв`язку з цим ризиків для позивача позивач вказав, що думає про наявність небезпеки, однак в списку є лише ім`я, навіть без фотографії позивача. Отже, такі твердження відповідач вважає припущеннями. Позивач та його родичі до жодних організацій не належать, погроз позивач та його родина не отримували, погрози відсутні «вже давно так». Таким чином, переслідувань позивача за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи чи за ознакою політичних переконань щодо позивача не встановлено. Фактично, позивач є економічним мігрантом, а не біженцем.
Разом з відзивом надано витребувані матеріали.
26 червня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника відповідача-2 надійшов відзив, в якому відповідач-2 проти позову заперечує в повному обсязі. Доводи відповідача-2 є тотожними доводам відповідача-1, відзив подано тим же представником.
03 липня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач зазначає, що батько позивача працює на державній службі в країні походження, що, зі слів позивача, є еквівалентом Служби безпеки України. Вказує, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів. Особа взагалі може бути позбавлена можливості надання будь-яких доказів, тому ця обставина не є підставою для визнання відсутності умов для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Достатньою є загальна правдоподібність, яка встановлюється логічною послідовністю заяви, її правдоподібністю і не суперечить загальновідомим фактам. Наводить виклад обставин щодо протистоянь у Лівії. Щодо лідерства дядьків позивача в організації Рада революціонерів шури Бенгазі зазначає, що в організації перебувало багато учасників, деякі з них були наближені до офіційних лідерів Мазліш шура туар Бенгазі, тому у Лівії також вважались лідерами. Необхідно зазначити, що позивач 1998 року народження, та не міг у 90-х роках усвідомлювати реальну політику та ієрархію організації, тільки згодом міг дізнатись більше інформації від співвітчизників та з інтернет-джерел. Вказує на суперечливість позиції відповідачів, адже вони одночасно стверджують про відсутність загрози для позивача, однак визнають наявність сутичок та двовладдя у Лівії. Звертає увагу на те, що по телебаченню Лівії генералом армії Хафтару названо ім`я в т.ч. позивача як терориста, що створює небезпеку для позивача. Вказує, що матір позивача літала до Бенгазі і від охоронців аеропорту дізналася, що позивач перебуває в списку терористів ОСОБА_2 . При цьому позивач телефонував в антитерористичну службу Лівії з метою з`ясування підстав внесення його до списку ОСОБА_2 , на що йому відповіли: « ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ми тобі пояснимо». Таким чином, відповідачі не врахували доводи позивача та не проаналізували інформацію про країну походження.
08 липня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заперечення, які надійшли від представника відповідача-2 в підсистемі «Електронний Суд». Повторює, що м. Тріполі контролюється урядом національної згоди, який підтримує ООН, факти переслідування позивача відсутні, в 2018 позивач на 3 місяці їздив до Лівії, неодноразово звертався за захистом цієї країни, отримуючи від неї документи, в усіх випадках такі документи надавалися, що є проявом ставлення держави до позивача, загрози позивачу та його рідним не надходять згідно позиції самого позивача. Звертає увагу, що позивач є мігрантом, а не біженцем.
У відповідності до ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Рішенням відповідача-2 від 11.01.2023 року про скасування посвідки на тимчасове проживання позивачу на підставі пп.2 п.63 "Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання" постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322, скасовано посвідчу на тимчасове проживання ТР164441, терміном дії з 29.03.2017 року до 25.07.2023 року.

Позивачу 23.05.2023 року Державою Лівія видано паспорт НОМЕР_1 строком дії до 22.05.2031 року, місце видачі Тріполі.

Відповідно до довідки про сімейний стан №2695010, виданої 11.04.2023 року у м. Тріполі, позивач неодружений.

Згідно свідоцтва про народження № НОМЕР_2 , виданого 05.11.2023 року, позивач народився у м. Бенгазі 23.08.1998 року.

Відповідно до довідки про судимість №1146/2020, виданої 16.10.2023 року у м. Тріполі, позивач до кримінальної відповідальності не притягався.

Також в наявності посвідка на проживання за формою №45, видана позивачу органом ЗАГСУ Держави Лівія.

Постановою відповідача-2 від 04.12.2023 року ПН МДН №005732 про накладення адміністративного стягнення на позивача накладено штраф у розмірі 3400,00 грн за порушення ч. 1, 3 ст. 3, ст. 9 Закону №3773-VI: встановлено, що позивач порушив правила перебування іноземців на території України, а саме: з 18.01.2023 року перевищив встановлений строк перебування на території України більш як на 30 днів. Враховано щире розкаяння особи.

Згідно наданої позивачем розписки від 06.12.2023 року здав відповідачу-2 на зберігання паспорти НОМЕР_1 , F302RH86.

06 грудня 2023 року позивач звернувся до відповідача-2 із заявою №03-23 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві вказано: я не можу повернутись в Лівію через те, що мене там вважають терористом, я не підтримую владу, яка знаходиться в м. Бенгазі. У мого батька був свій бізнес, він мав автомагазин, все, що було, вкрали і спалили, моїх двох рідних дядька вбили, мій батько вирішив переїхати з АДРЕСА_2 , де він проживає на теперішній час з мамою та молодшими дітьми. Я та мої старші брати не можуть повернутись в Лівію, нас або арештують, або вб`ють». Наявність дозволу на перебування в Україні та термін його дії: «не має, знаходжусь нелегально».

На позивача заповнено реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зареєстровано справу №2023DP0002.

Позивачем в рамках справи №2023ДP0002 заповнено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, реєстраційний номер заяви визначено як 03-23.

Релевантними цій справі є наступні відомості анкети:

1) місце народження м. Бенгазі, Лівія;

2) країна вибуття м. Триполі, Лівія;

3) батько, мати, брат 2011 р.н., сестри 2017 та 2019 року народження проживають у АДРЕСА_2 , сестра 1996 року народження проживає в Німеччині, брати 1997 року ОСОБА_5 та 2000 року народження місце проживання не вказано;

4) з 2007 по 2013 рік позивач навчався у м. Бенгазі, а з 2013 року по 2016 у школі в м. Тріполі;

5) країну проживання покинуто в березні 2017 року з дозволу влади на виїзд, літаком, 03.03.2017 року прибув в Україну;

6) за наданням притулку або статусу біженця раніше не звертався;

7) в Україні перебуває нелегально;

8) причини виїзду: «виїхав на навчання, але в країні мого походження мене переслідували та мого брата, я був ще малий, коли я виїхав, мені було 16 років»;

9) в політичних, релігійних, військових, громадських організаціях не перебував;

10) до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, що були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами позивача причетним не був;

11) адміністративні заходи не застосовувались, до кримінальної відповідальності не притягався, в армії не служив;

12) «прошу надати мені в Україні захист, я не можу повертатися в Лівію, на сторінках в Фейсбуці я разом з братом виступав проти допомоги російських військ, через що мені погрожували, повернутись домой не можу».

Також позивачем заповнено реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відомості якого узгоджуються та відповідають відомостям вищевказаної анкети.

Листом від 06.12.2023 року відповідач-2 звернувся до інших головних управлінь Державної міграційної служби України в областях з проханням надати інформацію про звернення позивачем із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також копій відповідних документів.

В наявності відповіді головних управлінь Державної міграційної служби України в областях, згідно яких відповідні відомості відсутні.

08 грудня 2023 року відповідачем-2 за участі позивача складено протокол співбесіди з позивачем в рамках справи №2023DP0002. В ході цієї бесіди позивачем повідомлено наступні відомості, що мають значення для вирішення цього спору:

1) адреса останнього постійного проживання у Лівії м. Тріполі, родинне житло;

2) до 2015 року позивач мешкав у м. Бенгазі, з 2015 року разом з родиною переїхав до м. Лівія;

3) для отримання паспорта НОМЕР_1 23.05.2023 року позивач замовив його у посольстві у м. Києві, а коли паспорт був готовий його отримав батько позивача у Лівії і поштою направив позивачу;

4) позивач навчався в Україні на медичній спеціальності, відрахований на 4-му курсі через несплату за навчання, для навчання обрав Україну, оскільки сусід позивача в м. Тріполі навчався в Україні і позивач поїхав на його запрошення, при цьому в Лівії почалась війна і батько відправив позивача з двома братами в Україну;

5) батьки позивача та сестра проживають у м. Тріполі, мати домогосподарка, батько працює в держорганах (зі слів заявника, аналог Служби безпеки України), сестра стоматолог у лікарні Лівії, старший брат мешкає у м. Дніпро, молодший брат мешкає в Німеччині, обидва брати студенти. Також в Лівії позивач має двох молодших сестер та брата;

6) позивач не був та не є членом будь-якої політичної, релігійної, військової чи громадської організації, серед родичів позивача його рідні дядьки були проти Хафтара, один з дядьків був головним в організації «Рада шури революціонерів Бенгазі», яка воювала проти Хафтара. Участь в цих організаціях дядьки позивача брати з 90-х років, однак дядьки померли в 2014 та 2016 роках. Докази членства родичів позивача в цих організаціях наявна в Інтернеті в загальному доступі;

7) Основна діяльність цієї організації війна проти Хафтара, зараз цієї організації не існує, тому що усіх її лідерів вбили. Але членів родини членів організації переслідують представники Хафтару;

8) до позивача застосовувалося насильство в Лівії: в 16 років позивача та його братів били військові Хафтару, ставили на коліна та били, коли прийшли до них додому;

9) позивач виїхав з Лівії, по-перше, для навчання, по-друге, тому що батьки переживали за безпеку позивача з братами через діяльність дядьків у згаданій організації. В 2017 році дуже часто зникали люди, які були проти діяльності Хафтара. Проблем при їзді з Лівії у позивача не було, але зараз позивач не може поїхати додому, тому що його вб`єють представники ОСОБА_2 , оскільки позивач знаходиться в списку терористів, які створив ОСОБА_2 . В цьому списку позивач з братами опинились через відео, яке брат позивача опублікував у фейсбуці в 2022 році в якому сказав, що він проти того, що ОСОБА_2 відправляє своїх солдат на війну проти України;

10) позивач прибув в Україну для навчання, за візою типу Д; в 2022 року в березні після від`їзду в Німеччину повернувся в Україну, тому що хоче і надалі проживати тут. Україна друга батьківщина позивача. Зараз позивач не працює, йому допомагає його батько. Планує поновити навчання та стати лікарем;

11) в 2018 році позивач виїжджав до Лівії через хворобу матері, не міг виїхати звідти 3 місяці через війну, яка там почалась, аеропорт був закритий, це був останній візит позивача в Лівію. В 2022 році позивач виїжджав на 3 дні в Німеччину;

12) коли позивач 11.01.2023 року отримав рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання він не залишив територію України протягом 7 днів, тому що йому нікуди їхати, додому позивач повернутись не може, тому що його вб`ють, а в Європі дуже важко жити, позивач звик жити в Україні. Порушення законодавства мало усвідомлений, однак вимушений характер, залишати Україну позивач не планує;

13) Позивач не звертався із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту одразу під час законного перебування в Україні, тому що позивач хоче жити тут легально і отримати документи, щоб жити тут нормально. Саме зараз позивач звернувся з цією заявою тому що переживав, що його відправлять додому, а там є небезпека для позивача;

14) Описуючи небезпеку, яка чекає позивача при поверненні, зазначає, що не знає напевне, але люди, які повертались в Лівію, були забрані представниками ОСОБА_2 і вони зникали назавжди, їх ніхто більше не бачив, про це позивачу розповідають батьки. Батьку позивача дотепер дзвонять та погрожують люди ОСОБА_2 . Також особисто позивачу 6 місяців тому телефонувала людина з ОСОБА_2 , яка живе в будинку позивача в м. Бенгазі, ця людина погрожувала позивачу. Позивачу також відомо, що в Лівії зараз багато бандитських угрупувань, що воюють одне з одним;

15) на питання про те, що позивач залишив Лівію 6 років тому і актуальності в зв`язку з цим небезпеки для позивача він повідомив, що його родині дотепер надходять погрози від ОСОБА_2 і ім`я позивача є в списках терористів, які створив Хафтар;

Також в наявності відомості із засобів масової інформації, які характеризують поточну ситуацію в Державі ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

22 грудня 2023 року відповідачем-2 складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Визначальними є наступні мотиви висновку:

1) він складений на підставі заяви-анкети та анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 06.12.2023 року, реєстраційного листка від 06.12.2023 року, протоколу співбесіди від 08.12.2023 року, копій документів та інформації, що надана заявником, а також інформації про країну походження;

2) згадується історія суспільно-політичного розвитку Держави Лівія з 2011 роки, робиться висновок про підтвердження тверджень заявника щодо існування на території Лівії різноманітних формувань та організацій, однією з яких є « ІНФОРМАЦІЯ_2 », лідером якої є самопроголошений фельдмаршал ОСОБА_7 , який контролює східну частину Лівії.

3) висновується, що доцільним є прийняти рішення про оформлення документі для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, щодо позивача.

Наказом відповідача-2 від 25.12.2023 року №147 наказано на підставі Висновку прийняти до оформлення документи для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, щодо позивача.

Листом від 25.12.2023 року відповідач-2 звернувся до інших головних управлінь Державної міграційної служби України в областях з проханням надати інформацію про отримання позивачем дозволу на імміграцію в Україну, документування посвідками на постійне або тимчасове проживання, а також інших облікових відомостей, зокрема, реєстрації місце проживання/перебування/зняття з реєстрації та можливого притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення або застосування заходів з примусового повернення чи видворення.

В наявності відповіді головних управлінь Державної міграційної служби України в областях, згідно яких відповідні відомості відсутні.

Згідно листа Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області від 26.12.2023 року №10/23/Н2/014/771/2311 позивач за обліками Генерального секретаріату Інтерполу не значиться.

Відповідно до службової записки підрозділу відповідача від 28.12.2023 року №1201.3.1./62431-23 позивач документований посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_3 терміном до 25.07.2023 року на підставі 04/12 (навчання), на підставі клопотання ТОВ «Дніпровський медичний інститут традиційної і нетрадиційної медицини» 11.01.2023 року відповідачем-2 прийнято рішення про скасування вищевказаної посвідки.

Згідно листа Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 18.01.2024 року №55/2-549нтвих інформації, яка б перешкоджала подальшому документуванню позивача, не отримано.

Відповідно до листа підрозділу відповідача від 26.12.2023 року №1201.17.2/62064 щодо позивача 04.12.2023 року притягнуто до адміністративної відповідності за ч.2 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено штраф у розмірі 3400,00 грн, який сплачено в повному обсязі.

12 січня 2024 року відповідачем-2 з складено новий протокол співбесіди з позивачем в рамках справи №2023 DP0002, в якому зі слів позивача в порівнянні з протоколом від 08.12.2023 року додатково встановлено наступне:

1) підтвердити інформацію про участь дядьків позивача в організації «Рада шури революціонерів Бенгазі» можна шляхом введення в пошуку їх імен: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , про них та інших представників організації буде багато інформації;

2) Хафтар має своїх людей всюди, навіть в Тріполі, позивача почнуть переслідувати люди, яких спонсує Хафтар. Така думка сформована на підставі того, що позивач бачив, що відбувається з людьми, які повертаються до Лівії, позивач знає випадки коли людина поверталась до Лівії і просто зникала назавжди;

3) внесення позивача та його братів до списку терористів ОСОБА_2 пов`язано з діяльністю його дядьків вони були лідерами організації «Рада шури революціонерів Бенгазі», уся родина потрапила до цього списку, батька в списку немає, тому що він працює на владу Лівії, на державній службі, його виключили з цього списку. Дітей дядьків також немає в цьому списку, але позивач не знає чому. До 2022 року позивач та його брати були в цьому списку лише в Лівії, але після того як в 2022 році брат позивача відео про підтримку України позивача та братів внесли також в списки в Тунісі, Саудівській Аравії, Єгипті та Йорданії. Позивач не знає як можна подивитись ці списки, однак знає, що вони є. Коли батько позивача 2 місяці назад був у Тунісі його спитали де твій син ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ), вони називають позивача двома іменами, але є люди, які думають, що мене звали ОСОБА_10 . Про це позивач дізнався, коли його мама літала до ОСОБА_4 до бабусі. Її зупиняли співробітники охорони аеропорту та питали про позивача, таким чином позивач дізнався про його присутність у списках. Вперше років 5 тому позивач про це дізнався, а також дізнався цю інформацію від сусідів та знайомих, які мешкають в Лівії. Також родина позивача має знайомих, які можуть подивитись в базі терористів наші імені. Єдиним підтвердженням присутності позивача в цьому списку є те, що відео, записане братом позивача на підтримку України, показували по лівійським новинам, де сказали, що позивач з братами є терористами, це зробив генерал-майор армії ОСОБА_2 , здається його ім`я ОСОБА_12 , він назвав імена позивача та братів, сказав що брат позивача студент з України, який висловився проти Хафтару та в підтримку України, вони його та позивача знайдуть, спочатку переплутав імена, але потів назвав правильно. Батько позивача є в цій базі, але лише в Лівії, багато знайомих позивача в цій базі, але позивач забув їх імена;

4) позивачу відомі випадки переслідування членів родини представників організації «Мазліш шура туар Бенгазі» - коли родини колишніх учасників організації не хотіли виїжджати з Бенгазі, їх усіх вбивали, просто через те, що вони були членами колишніх учасників організації. Усіх крім жінок вбивали;

5) про організацію Хафтар позивачу відомо через новини та від людей, в Лівії усі знають про армію ОСОБА_2 . Актуальні відомості свідчать, що сам ОСОБА_2 почав робити нові дороги, благоутсрій міста Бенгазі. Лівія поділена на частини, кожне місто контролює так званий президент, в кожному місті свій, як такої війни немає;

6) позивач хоче побачити батьків, однак не може потрапити до Лівії. Через це позивач кілька днів тому телефонував в антитерористичну службу Лівії та намагався з`ясувати чому вони внесли позивач до списку терористів, вони сказали позивачу, щоб той приїжджав в Бенгазі і вони йому пояснять. Позивач знає, що якщо туди поїде, його ніхто більше не побачить. Зміст небезпеки позивач визначає як можливість викрадення та вбивства. Так позивач вважає на підставі новин а також відомостей від знайомих про осіб, які повертались до Лівії, їх викрадали представники антитерористичної служби Лівії, катували а потім вбивали;

7) наразі погрози родичам позивача в Лівії не надходять. Батько позивача не цікавий для них ( ОСОБА_2 ), тому що він старий. Їм цікавий позивач та брати, про них думають, що вони викрали багато грошей і поїхали з ними жити до України.

8) наразі позивачу та братам погрози не надходять, вже давно так;

9) позивач розуміє безпекову ситуацію в Україні через вторгнення рф;

10) позивач не може виїхати в третю безпечну країну. В Україні нічим не займається, просто живе, буває тільки в м. Дніпро. Планує жити і надалі, працювати тут, можливо лікарем коли закінчить навчання;

11) позивач зможе жити десь тиждень, в ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у позивача все добре. Місурата гарне та безпечне місце. Але якщо представники ОСОБА_2 дізнаються, що позивач в країні, його знайдуть. Позивач так вважає з прикладу інших людей. Друг позивача з ОСОБА_15 мохаммед приїхав до Лівії побачити батьків, був там тиждень, полетів назад, а його батьків вбили представники «чорної руки». ніхто точно не знає хто це, але усі знають, що ОСОБА_2 спонсує цю групу ввбивць, вони схожі на « ОСОБА_16 »;

12) Окрім побоювань організації Хафтар позивач не хоче повертатись також тому, що люди дуже дивні, вони дуже по-старому думають, там дуже спекотно. Там якщо людина вб`є інш людину просто на вулиці, в сутичці, йому нічого не буде за це.

13) В Україну позивач прибув для навчання та подальшого життя в Україні;

14) в 2016 році в Тріполі позивача били місцеві діти через бенгальський діалект;

15) заходи адміністративного впливу до позивача не застосовувались, до кримінальної відповідальності він не притягався;

16) щодо актуальності небезпеки при поверненні до Лівії, яку позивач залишив 6 років тому, він зазначив. що вважає, що якщо повернеться є небезпека, але в цьому списку терористів ОСОБА_2 лише ім`я позивача, навіть фото немає, тому не знає напевне.

Також в особистій справі позивача в наявності відомості із засобів масової інформації, які характеризують поточну ситуацію в Державі ІНФОРМАЦІЯ_3 (https://informator.ua/uk/u-liviji-mozhe-z-yavitis-rosiyska-viyskova-baza-u-ssha-seryozno-sturbovani, https://www.dw.com/uk/лівія-хто-такий-генерал-хафтар-і-що-повязує-його-з-москвою/a-48254175, ІНФОРМАЦІЯ_4 (остання стаття міститься в перекладі на українську), ІНФОРМАЦІЯ_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 ІНФОРМАЦІЯ_7 ІНФОРМАЦІЯ_8 ІНФОРМАЦІЯ_9 ІНФОРМАЦІЯ_10 (остання стаття міститься в перекладі на українську), ІНФОРМАЦІЯ_11 (остання стаття міститься в перекладі на українську).

22 лютого 2024 року відповідачем-2 щодо позивача в рамках справи №2023DP0002 складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі Висновок). Визначальними є наступні мотиви Висновку:

1) побоювання заявника в країні походження позивача вважають терористом, він не підтримує владу в м. Бенгазі. Магазин батька позивача було розкрадено та спалено, двох дядьків вбито, що зумовило переїзд родини в м. Тріполі. Можливий арешт або вбивство;

2) наявність громадянства Держави Лівія підтверджено;

3) існування на території Держави Лівія Лівійської національної армії, яку очолює ОСОБА_17 визнано правдоподібним;

4) Існування організації Рада шури революціонерів Бенгазі підтверджено, однак твердження заявника про лідерство його дядьків в цій організації не підтверджено. Інформація про переслідування родичів членів цієї організації відсутня;

5) зауважено, що заявник посилається на невизнання ним діючої влади у м. Бенгазі, однак з 2015 року позивач разом з родиною проживав у м. Тріполі, батько позивача працює на державній службі в організації, що є подібною до Служби безпеки України;

6) зауважено, що під час співбесіди 08.12.2023 року заявник посилався на те, що його рідним досі надходять погрози, однак під час співбесіди 12.01.2024 року заявник стверджує, що ніхто не погрожує, щодо батька зазначає, що він старий і не потрібен їх (прихильникам Хафтара);

7) констатовано, що з 2021 року в Державі Лівія діє режим припинення вогню, який в цілому дотримується, хоча й мають місце прояви незаконного позбавлення волі критиків влади, правозахисників, журналістів;

8) зауважено, що у 2022 році відновлено авіасполучення з Італією, а в 2023 році укладено угоду про видобуток і постачання газу;

9) звернуто увагу на те, що заявник одночасно зазначає про небезпечність повернення в Лівію, однак вказує, що м. Тріполі та м. Місраті безпечні.

10) отже, заявник використовує загальновідомі факти, якими намагається посилити обґрунтованість своїх тверджень. Дійсно, на території Лівії існують незаконні затримання та арешти громадян, але вони переважно стосуються протестувальників, адвокатів, журналістів, критиків влади та активістів, до яких заявника не можна віднести. Інтернет джерела підтверджують, що політична та безпекова ситуація в Лівії на нестабільному рівні, але в країні діє режим припинення вогню. Отже, твердження позивача щодо існування загрози його життю та безпеці через переслідування представниками ОСОБА_7 не можливо вважати достовірними і не є причиною його небажання повернутися до країни походження;

11) позивач не повідомив, а в ході розгляду його заяви не встановлено переслідувань його на території країни громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи та за ознакою його політичних переконань;

12) викладені в заяві факти містять протиріччя та неточності, тому не підтверджують потенційний ризик переслідувань заявника за конвенційними ознаками у разі повернення до країни громадянської належності;

13) заявник тривалий час перебував в Україні легально, однак не виявив бажання звернутися до міграційної служби як шукач захисту;

14) заявник є мігрантом, а не біженцем. Відсутні підстави вважати, що в разі повернення на батьківщину існує ймовірність незаконного ув`язнення, застосування смертної кари, тортур, нелюдського чи такого, що принижує людську гідність поводження;

15) як стверджує сам заявник, наразі йому та його родині погрози не надходять, останні погрози мали місце пів року тому та не підтверджені доказами;

16) пропонується відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Супровідним листом від 23.02.2024 року відповідач-2 направив відповідачу-1 особову справу позивача для прийняття остаточного рішення за заявою позивача.

18 квітня 2024 року відповідачем-1 щодо позивача прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №50-24 (далі Рішення).

Констатовано, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої ст. 1 Закону №3671-VI. Рішенням відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням відповідача-2 від 25.04.2024 року №03-24 позивачу повідомлено, що йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закон №3671-VI. Підстава рішення відповідача-1 від 18.04.2024 року №50-24.

Вважаючи Рішення відповідача-1 від 18 квітня 2024 року протиправним та протиправними дії відповідача-2, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Пункт 37 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Пункт 42 Керівництва передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до п. 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пункт 62 Керівництва з дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Згідно з п. 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Так, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Згідно із пунктом 35 Директиви № 2011/95/ЕС, ризики, яким піддається все населення країни або частина її населення самі по собі звичай не створюють індивідуальної загрози, яку можна було б кваліфікувати як серйозну шкоду у розумінні статті 15 цієї директиви (що є умовою надання додаткового захисту).

Згідно зі ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також установлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні урегульовано Законом №3671-VI.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 цього Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частиною першою ст. 7 Закону №3671-VI встановлено, що Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

За ч. 1, 4 ст. 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частинами 1, 5 ст. 10 Закону №3671-VI передбачено, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.

У заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 29.01.2024 року у справі №520/8294/2020.

Особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 03.11.2022 року у справі №260/197/20.

Свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати лише вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця

Приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 03.08.2023 року у справі №260/194/19.

Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Звернення позивача за міжнародним захистом обумовлено намірами щодо легалізації в Україні і не пов`язано із ситуацією громадянської належності позивача, так як перебуваючи у третій безпечній країні, позивач не зверталася за наданням притулку або за наданням статусу біженця.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 22.01.2024 року у справі №380/11508/22.

Правовідносини, пов`язані з в`їздом іноземців на територію України для вирішення особистих питань (пошуком кращих економічних та соціальних умов життя) є сферою правового регулювання Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про імміграцію» з відповідним набуттям правових статусів у порядку, визначеному цими Законами.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 27.07.2023 року у справі №640/4216/19.

Особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Тотожне правозастосування здійснене Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 12.01.2023 року у справі №160/8897/22.

З Висновку відповідача-2 вбачається, що він дослідив, що загроза життю, безпеці чи свободі заявника в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутня, у даному випадку не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між можливою загальною небезпекою та індивідуальною загрозою для життя чи здоров`я заявника, а беручи до уваги вищевикладені факти у сукупності можна дійти обґрунтованого висновку, що заявник у випадку повернення до Держави Лівія не зазнає серйозної шкоди, визначеної статтею 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/ЕU.

Подібне правозастосування здійснене Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 09.07.2024 року у справі №160/20922/23.

Позивач фактично користується захистом країни громадянського походження, адже неодноразово отримував в країні свого громадянства документи (паспорти, посвідки і тд).

Подібне правозастосування здійснене Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 27.07.2022 року у справі №804/14800/15.

Суд зауважує, що безумовно особливості статусу та положення особи, яка претендує на отримання захисту, можуть впливати на її можливості доводити реальність існування ризиків, в зв`язку з якими вона просить про такий захист. Як наслідок, при вирішенні спору належить враховувати в т.ч. реальні можливості особи для підтвердження відповідних обставин.

В цій справі суд зазначає, що визначальними обставинами, які характеризують юридичну ситуацію позивача є наступні:

1) позивач прибув в Україну за 6 років до звернення за захистом, його метою було навчання та подальше проживання, за весь цей час позивач за захистом не звертався;

2) за час перебування в Україні позивач особисто прибував до Держави Лівія, де з його слів провів декілька місяців, після чого безперешкодно повернувся в Україну. Про заходи впливу до себе в цей період не повідомив;

3) за час перебування в Україні позивач користувався захистом Держави Лівія, отримуючи від неї офіційні документи (паспорти, довідки, свідоцтво про народження);

4) позивач обґрунтовував ризики для себе ставленням до нього організації, яка в Державі Лівія контролює частину її території. Водночас, позивач проживає не на цій території, місцем проживання позивача є м. Тріполі, де позивач проживав перед від`їздом, в подальшому прибував на декілька місяців вже в дорослому віці та звідки згодом безперешкодно повернувся в Україну;

5) за час проживання в Україні позивач виїжджав в іншу державу (Німеччина), де також про захист не просив;

6) позивач зазначав, що Україна є його другим домом, що хоча й характеризує позивача як особу позитивно, дає підстави вважати, що визначальною метою отримання позивачем захисту від України є не стільки сам захист, скільки можливість в подальшому проживати в Україні, де позивач вже налагодив своє життя. Водночас, цей спір стосується виключно того чи законно позивачу відмовлено у захисті зі сторони органів влади України. Для цього передусім перевіряються обставини, які мали б зумовлювати потребу в захисті;

7) в ситуації позивача дійсно не кожна стверджувана ним обставина може бути підтверджена. Тим не менш, слід враховувати, що за 6 років проживання в Україні особа, яка дійсно потребує захисту, в аспекті підтвердження ризиків для себе перебуває в явно кращому становищі ніж особа, яка щойно прибула з країни громадянства в зв`язку з відповідними загрозами. За 6 років проживання в Україні, в т.ч. враховуючи кілька місячне відвідування Держави Лівія, позивач не надав жодного доказу щодо існування відповідних ризиків.

Суд може погодитись з тим, що згадування позивача по телебаченню на частині території Держави Лівія дійсно не вдалося зафіксувати (зберегти відеозапис такого виписку). В свою чергу ця обставина могла б підтверджуватися і іншим чином (принаймні письмовими свідченнями, зібраними за відповідний час). Більш того, в цій справі значна частина обставин очевидно могла б бути безперешкодно підтверджена позивачем. Так, з його слів його братом в соціальній мережі підтримано Україну на початку повномасштабного вторгнення росії. Об`єктивним втіленням таких дій є конкретний допис на відповідній платформі, що має посилання та зберігається і придатний до прочитання безпосередньо або через доступ до веб-архіву, надання цього доказу не вимагає жодних зусиль, які б розумно могли б виправдати його ненадання. Однак такі докази також відсутні. Аналогічним чином обставини (та навіть зміст) стверджуванного дзвінка позивача до спеціальних служб Держави Лівія мали б бути підтверджені докази, збирання яких не вимагає надмірних зусиль, однак такі докази не надано, тотожним чином слід оцінити і існування погроз позивачу та його родичам. Стверджуванні відомості про дядьків позивача (в їх участь у відповідній організації), які наявні в мережі Інтернет, також є відносно простими для їх надання як відповідачам, так і суду, однак такого надання здійснено не було.

Вищевикладене створює обґрунтовані підстави для висновку, що версія позивача хоча й має певну внутрішню узгодженість, однак не має навіть мінімального підтвердження, що за наявних обставин повинно було б бути. З цих підстав звернення позивача за захистом скоріше має кон`юнктурний характер та пов`язано з намаганням набути нову легальну підставу для перебування в Україні, ніж для отримання захисту, існування потреби в наданні якого не підтверджено жодним чином.

Так, за ч. 5 ст. 5 Закону №3671-VI за захистом позивач мав би звернутися в період законного перебування в Україні, однак позивач таке звернення здійснив виключно після того, як його попередня правова підстава для перебування в Україні відпала, хоча такий період тривав 6 років. Також слід зазначити, що фактично позивач посилається не на умови, які виникли в період перебування в Україні, а на умови, які існували до прибуття позивача в Україну. Під час першої співбесіди з позивачем на відповідне питання (питання №5 блоку ІХ) позивач прямо вказав, що не звертався раніше із заявою (тобто, чому звернувся лише зараз), оскільки хоче отримати легальну підставу для подальшого проживання в Україні.

Також судом враховано негативні відповіді позивача на питання щодо наявності дискримінаційних негативних заходів впливу на нього та його родичів, давність навіть стверджуваних погроз.

Узагальнено вищевикладене свідчить про те, що надана відповідачами оцінка ситуації позивача є вірною і він дійсно не відповідає умовам для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Також судом встановлено, що як відповідач-2 складаючи Висновок, так і відповідач-1 приймаючи рішення діяли обґрунтовано та з дотриманням вимог законодавства, а результат їх правозастосування є вірним та ґрунтується на вимогах законодавства.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовної заяви відсутні.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.

У зв`язку з перебуванням судді Боженко Н.В. у відпустці, рішення ухвалено в перший робочий день судді 02 вересня 2024 року.

Керуючись ст. ст. 139-143, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до відповідача-1: Державної міграційної служби України, до відповдіача-2: Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко