Справа № 420/9940/24
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2024-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/9940/24

Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В. Дата і місце ухвалення: 22.07.2024р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 НГУ щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 274722,05 грн;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 274722,05 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач провівши виплату перерахунку грошового забезпечення згідно рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 у справі №420/12807/23, не нарахував і не виплатив позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, що стало приводом для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.10.2019 року по 27.02.2024 року включно.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 30000,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 22.07.2024 р. та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням відповідача на те, що положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні. Даний нормативно-правовий акт не містить відсильної норми щодо права військовослужбовця на отримання такої компенсації на підставі положень Кодексу законів про працю України. Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу, порядок якої урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами. А відтак, на військовослужбовців, які проходять військову службу в ЗСУ, не поширюються норми ст.ст.116, 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. №100. Механізм гарантування своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби спеціальним законодавством не передбачений.

Апелянт звертає увагу, що здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми не були спірними на момент звільнення і протягом подальших років позивач не здійснював жодних дій, спрямованих на перерахунок та виплату грошового забезпечення.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 26.05.2015 року.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 НГУ від 08.10.2014 року №2 позивача, прийнятого на військову службу наказом начальника НГУ від 06.10.2014 року №15о/с, зараховано в списки особового складу частини та всі види забезпечення.

У зв`язку із закінченням строку контракту, позивача звільнено з військової служби наказом НПТрУ від 27.09.2019 №41о/с. Також наказом командира в/ч НОМЕР_1 НГУ від 03.10.2019 року №226 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 06.10.2019 року.

Позивач був ознайомлений з грошовим забезпеченням нарахованим йому при звільненні та за твердженням відповідача не мав зауважень. Вказані обставини не заперечуються позивачем.

Лише в травні 2021 року, тобто за спливом майже двох років після звільнення позивач звернувся до суду з позовом вважаючи, що йому не виплачена індексація грошового забезпечення.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 05.08. року у справі №540/2335/21, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2022, позов задоволено частково та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням в якості базового місяця січень 2008 року.

22.10.2021 року відповідачем на виконання рішення суду від 05.08.2021 у справі №540/2335/21 та виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 року включно із застосуванням в якості базового місяця січень 2008 року у загальній сумі 84 229,03 грн.

З метою виплати середнього заробітку за звільнення без повного розрахунку (щодо індексації грошового забезпечення виплаченої за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року) позивач звертався до суду з позовом.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 16.12.2021 у справі №540/6742/21, залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2022, стягнуто з в/ч НОМЕР_1 НГУ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 84 208,94 грн.

Також позивач звертався до суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 НГУ щодо виплати фіксованої індексації за період з 01.03.2018 по 06.10.2019.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2022 у справі №420/13504/22 позивачу відмовлено у задоволенні позову.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі №420/13504/22 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2022 скасовано, ухвалено у справі нове рішення про часткове задоволення позову та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у фіксованому розмірі 4 463,15 грн в місяць за період з 01.03.2018 по 06.10.2019, включно, у загальній сумі 85 663,67 грн, відповідно до приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

29.05.2023 відповідачем на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2023 року у справі №420/13504/22 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 06.10.2019 у фіксованому розмірі 4 463,15 грн. в місяць у загальному розмірі 84 378,71 грн.

Позивач звертався до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 НГУ з метою виплати середнього заробітку за звільнення без повного розрахунку (щодо індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 06.10.2019 року виплаченої 29.05.2023 у сумі 84378,71 грн).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2023 у справі №420/12808/23 позов задоволено частково та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.10.2021 по 22.04.2022 включно у розмірі 72903,74 грн.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2023 року у справі №420/12808/23 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2023 скасовано в частині зобов`язання в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.10.2021 по 22.04.2022 включно у розмірі 72903,74 грн. Прийнято в цій частині нову постанову, якою зобов`язано в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.10.2021 по 22.04.2022 включно у розмірі 26 194,31 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

За касаційною скаргою представника позивача ухвалою суду від 18.12.2023 року відкрите касаційне провадження по справі справа №420/12808/23.

Крім того, позивач після першого звернення до суду в травні 2021 року, тобто за спливом майже двох років після звільнення, щодо неповного з ним розрахунку, позивач ще через рік у червні 2023 року звертався до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 НГУ щодо перерахунку одноразових видів грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 у справі №420/12807/23, залишеним без змін Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2023, позов задоволено та, зокрема, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 НГУ:

провести перерахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2016-2019 роки з урахуванням індексації грошового забезпечення виплаченої на виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05.08.2021 у справі №540/2335/21 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі №420/13504/22;

провести перерахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням з військової служби за 10 календарних років з урахуванням індексації грошового забезпечення виплаченої на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі №420/13504/22;

провести перерахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2019 роки з урахуванням індексації грошового забезпечення виплаченої на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі №420/13504/22.

28.02.2024 відповідачем на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 року у справі №420/12807/23 виплачено на користь позивача перерахунок грошового забезпечення у загальній сумі 47374,74 грн

Після виплати позивачу вказаної суми позивач звернувся до суду з даним позовом щодо виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Розглядаючи справу суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до приписів абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. за №2011-XII, ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку військовою частиною) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020р. у справі №816/1640/17, від 16.07.2020р. у справі №400/2884/18.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби, а також не установлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.116 КЗпП України (в редакції, що діяла на дату виключення позивача із списків особового складу) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України, в наведеній редакції, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022р. в статтю 117 КЗпП України внесено зміни, якими передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, положення статті 117 КЗпП України, в редакції Закону України №2352-ІХ від 01.07.2022р., які діяли на момент виплати позивачу недоотриманих сум грошового забезпечення, передбачають обов`язок роботодавця виплатити працівнику середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, але не більше шести місяців.

Редакція ст.117 КЗпП України зі змінами, внесеними Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», діє з 19.07.2022р., тобто була чинною як на дату повного розрахунку з позивачем при звільненні, так і на дату звернення його з даним позовом до суду, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Водночас, колегія суддів враховує, що після внесення змін в ст.117 КЗпП України, редакція якої набрала чинності 19.07.2022р., Верховним Судом сформований правовий висновок щодо застосування вказаної норми у разі затримки розрахунку при звільненні, якій охоплює період до внесення змін та після внесення змін.

Зокрема, в постановах Верховного Суду від 15.02.2024р. по справі №420/11416/23, від 14.03.2024р. по справі №560/6960/23, зазначено, що спірний період стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом №2352-ІХ і після цього. Період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-IX) регулюється редакцією ст.117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-IX, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. Проте, період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією ст.117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Застосовуючи наведені висновки Верховного Суду до обставин даної справи, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції визначаючи період обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні дійшов правильного висновку при розгляді справи.

В свою чергу, порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, згідно п.п. 2, 8 якого, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вірно розраховано судом першої інстанції, розмір середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку (з 11.08.2020 року по 18.07.2022 року (дата внесення змін до КЗпП) становить 406 979,12 грн. (1016 днів х 400,57 грн.) та з 19.07.2022 року (шість місяців) становить 73 704,88 грн. (184 дні х 400,57 грн.).

Разом з тим, розраховуючи суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку значно перевищує розмір несвоєчасно виплаченої суми надбавки на виконання рішення суду, а тому судом зменшено таку суму до 30 000 грн.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Також, згідно висновків Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 щодо застосування ст. 117 КЗпП України, який неодноразово застосовувався ВС і в інших справах наведеної категорії, в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності, і цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Для вірогідного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який був би прямо пропорційний розміру невиплачених працівникові, який звільняється (в цій справі - з військової служби), сум, які належало виплатити при звільненні, важливо з`ясувати розмір усіх сум (складових грошового забезпечення), які особа, яка звільняється, мала отримати при звільненні.

На цьому акцентується увага у згаданій постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Водночас, згідно висновків Верховного Суду у постановах від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а та від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20, запропонований у справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати, як єдино правильний, чи обов`язковий.

ВС зазначив, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку, та обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Колегія суддів враховує, що постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, та Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а, від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20 прийняті під час дії редакції ст.ст. 116, 117 КЗпП України до внесення змін Законом № 2352-IX від 01.07.2022 року.

Водночас, колегія суддів вважає, що конструкції норм ст.ст. 116, 117 КЗпП України в редакції згідно Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року не дають підстав для висновку про неможливість застосування висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а, від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20, згідно яких, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Колегія суддів зазначає, що ч. 2 ст. 117 КЗпП України, як в редакції до 19.07.2022 року, так і в редакції згідно Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року, містить однакові приписи, згідно яких, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи наведені положення, зокрема, ч. 2 ст. 117 КЗпП України, які не зазнали змін у цій частині, дійшла висновку, що суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач, та враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності ВП ВС вказано на те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Щодо абз. 2 ч. 2 ст. 117 КЗпП України в частині визначення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні органом, який виносить рішення по суті спору, у разі, якщо спір вирішено на користь працівника частково, ВП ВС вказував на те, що таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

При цьому, ВП ВС наголошувалось, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У вказаних справах Верховним Судом також зазначено, що відповідно до принципу співмірності, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив роботодавець працівнику при звільненні.

Загальний розмір середнього заробітку з 11.08.2020 року по 18.07.2022 року та з 19.07.2022 року складає 480 684 грн.

З матеріалів справи встановлено, що розмір перерахованого грошового забезпечення позивача, який виплачений на виконання рішення суду складає 47374,74 грн., що є неспівмірним з розрахованою сумою до стягнення сум середнього заробітку 480 684 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджуються з висновком суду першої інстанції, який взяв до уваги позицію позивача викладену у позові, що застосовуючи критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, наведені ВП ВС в постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та враховуючи, що позивачем рішення суду першої інстанції щодо проведеного судом розрахунку не оскаржено, колегія суддів вважає, що присуджений до нарахування судом першої інстанції розмір середнього заробітку у сумі 30 000 грн., який необхідно виплатити позивачу є співмірним, справедливим та таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям з розміром заборгованості виплаченої на виконання рішень суду, а тому рішення суду підлягає залишенню без змін.

В свою чергу, в апеляційній скарзі відповідач наводить розрахунку щодо зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу встановленого судом першої інстанції, однак колегією суддів така позиція не береться до уваги, оскільки правильність такого розрахунку спростовується вище наведеними нормами права та позиціями Верховного Суду.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, оскільки доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними висновками суду апеляційної інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 262, 263, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 05 вересня 2024 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук