Справа № 380/27304/23
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2024-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/27304/23 пров. № А/857/14321/24 А/857/14322/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участю секретаря судового засідання: Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 травня 2024 року, ухвалене суддею Гавдик З.В. у м.Львові о 16:29, повний текст якого складений 22 травня 2024 року, та на додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року, ухвалене суддею Гавдик З.В. у м. Львові у порядку письмового провадження у справі №380/27304/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

20 листопада 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів - ІНФОРМАЦІЯ_1 , Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України, у якому із врахуванням заяви про зміни до адміністративного позову від 28.11.2023 (вх. №94797 від 08.12.2023) просила:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , що виразилась у не проведенні повного розслідування відповідно до Інструкції про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків у Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом МВС від 22.03.2016 № 399, зареєстрованої в Мінюсті від 18.04.2016 за №574/28704, загибелі сина - військовослужбовця ДПСУ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та не складанні відповідного акту (іншого документу), в якому буде зазначено чи загибель сина пов`язана із вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства, у строки, визначені в Інструкції, з подальшим направленням відповідного клопотання з додатками до військово-лікарської комісії і направленням позивачці копії такого акту (іншого документа), складеного за результатами проведеного розслідування;

- визнати протиправною бездіяльність Центральної військово - лікарської комісії Державної прикордонної служби України, що виразилась у не витребуванні від відповідних підрозділів ДПСУ документів, необхідних для прийняття постанови ВЛК про встановлення причинного зв`язку отриманого поранення із загибеллю сина - військовослужбовця ДПСУ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і зобов`язати безвідкладно витребувати зазначені документи для прийняття відповідної постанови ВЛК із направленням її копії на адресу позивача.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_3 розпочав розслідування нещасного випадку, що стався з сином позивача солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак не завершив його в строки і в порядку, передбачених Інструкцією про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків у Державній прикордонній службі України, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.03.2016 №199, покликаючись на зареєстроване кримінальне провадження за кваліфікуючими ознаками частини 4 статті 425 Кримінального кодексу України, досудове розслідування у якому не завершене. Відповідно, Центральна військово-лікарська комісія не прийняла постанови про причинний зв`язок отриманих сином поранень з його смертю. На переконання позивача, протиправна бездіяльність службових осіб ДПСУ і ЦВЛК ДПСУ, уповноважених на складання і затвердження акту про нещасний випадок (загибель її сина) і постанови ЦВЛК ДПСУ, не тільки позбавляють членів сім`ї загиблого права на оскарження незаконного рішення (якщо таке рішення є незаконним), а також умисно не надають таких документів з метою позбавити членів сім`ї загиблого військовослужбовця права на отримання одноразової грошової допомоги.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 травня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення та не завершення розслідування факту загибелі 22 листопада 2022 року військовослужбовців зведеного загону впс (тип С) «Львів-1»: солдата ОСОБА_2 у порядку та у строки, що передбачені Інструкцією про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків у Державній прикордонній службі України, затвердженій наказом Міністра внутрішніх справ України від 22.06.2016 №199.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснити у порядку та у строки, що передбачені Інструкцією про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків у Державній прикордонній службі України, затвердженій наказом Міністра внутрішніх справ України від 22.06.2016 № 199, розслідування факту загибелі 22 листопада 2022 військовослужбовців зведеного загону впс (тип С) «Львів-1», зокрема, солдата ОСОБА_2 , за результатами якого скласти передбачені пунктом 15 Інструкції № 199 Акти, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що проведення відповідачем службового розслідування за фактом загибелі її сина та складання за його результатами акту розслідування нещасного випадку Інструкція № 199 не ставить у залежність від здійснення досудового розслідування.

Додатковим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. В іншій частині заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішенням, відповідач оскаржив їх в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувані рішення ухвалені з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягають скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В апеляційній скарзі, заперечуючи висновки суду першої інстанції про те, що призначена Комісія з розслідування не вчиняла жодних дій, передбачених Інструкцією №199, щодо з`ясування обставин та причин нещасного випадку зазначає, що під час дослідження обставини загибелі військовослужбовців було з`ясовано, що НОМЕР_1 прикордонним загоном в рамках Порядку проведення службового розслідування в Державній прикордонній службі України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 08.11.2021 №815, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.01.2022 за №39/37375, встановлені обставини, які мали значення для розслідування комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 . Згідно доводів скаржника, Інструкція №199 не передбачає обмежень щодо порядку збирання інформації про обставини випадку смерті, тому комісія збирає її з усіх джерел, які містять фактичні дані про випадок. Також зазначає, що Комісія, призначена наказом від 05.12.2022 №68-ОД, не стверджувала про необхідність заміни актів форми нвс-5 (нвс-1, нпвс) Висновком службового розслідування НОМЕР_1 прикордонного загону, затвердженим 06.12.2022, а лише дослідила такий висновок, зібрані первинні документи про обставини та пояснення. Зауважує, що зібрання цих же документів не шляхом отримання висновку службового розслідування НОМЕР_1 прикордонного загону, в витребуванням кожного окремого документу в НОМЕР_1 прикордонному загоні жодним чином не могло вплинути на з`ясування обставин випадку. Зазначає, що з висновку службового розслідування було встановлено, що подія відбулась внаслідок особистої необережності військовослужбовців: встановлено, що визначене місце несення служби загиблих військовослужбовців ротний опорний пункт «Зеніт», місце події замінована дорога між ротними опорними пунктами «Хижак» та « ОСОБА_3 », де рух (переміщення) був заборонений. Також з відомостей від НОМЕР_1 прикордонного загону було з`ясовано, що першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 10001193 від 22.11.2022 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 425 КК України. З наведеного вважає очевидним, що з огляду на вимоги Кримінального процесуального кодексу України, комісія Східного регіонального управління не мала будь-яких правових підстав складати акт за результатами розслідування, вказавши в ньому про невчинення або вчинення загиблими військовослужбовцями кримінального правопорушення без вироку суду, постанови слідчого про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу злочину або постанови слідчого про закриття кримінального провадження у зв`язку з смертю особи, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку зі смертю. Скаржник не заперечує, що за загальним правилом строк розслідування смерті військовослужбовця відповідно до п.11 Інструкції №199 не може перевищувати тридцять календарних днів. Однак, цим же пунктом Інструкції №199 визначено, що у разі проведення лабораторних досліджень, експертизи, випробувань тощо, а також отримання рішень органів досудового розслідування, органів (посадових осіб), що уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, та суду, необхідних для встановлення обставин і причин нещасного випадку, строк розслідування може бути продовжено керівником органу Держприкордонслужби, що призначив комісію, за письмовим погодженням з вищим органом Держприкордонслужби на строк, необхідний для отримання таких висновків та рішень, про що керівник органу Держприкордонслужби, що призначив комісію, видає наказ. На підставі наведеного наказом ІНФОРМАЦІЯ_4 від 11.12.2022 №77 розслідування продовжено на строк до повного зібрання необхідних документів.

Скаржник не погоджується із висновком суду першої інстанції, що інформації, викладеної у листі Територіального управління ДБР, розташованого у м. Краматорськ, № 13-01-5590/24, було достатньо для встановлення та фіксації комісією факту про невчинення навмисно собі тілесних ушкоджень або самогубства; не перебування в стані алкогольного, токсичного чи наркотичного сп`яніння; невчинення військовослужбовцями кримінальних або адміністративних порушень та зауважує, що органом досудового розслідування досі з`ясування цих обставин події триває.

Також не погоджується із здійсненим судом розподілом судових витрат, вважає задоволений судом розмір до стягнення неспівмірним з обсягом наданих адвокатом послуг, а деякі з них, на переконання скаржника, взагалі не стосуються розгляду даної справи. Також зазначає, що адвокат Бідний Б. є також представником інших осіб позивачів у справах №380/28627/23 та №380/23363/23 з ідентичними позовними вимогами, а саме актів розслідування випадку смерті, що стався з Врубелем ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які загинули внаслідок підриву на автомобілі. Тобто, у кожній із згаданих справ представник позивача вказуватиме по складання та подання адвокатських запитів попри їх подання одночасно щодо всіх осіб в одному запиті. Крім того покликається на подання представником звіту про виконані роботи з розрахунком витрат на правову допомогу з порушення встановлених ст. 143 КАС України вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, дослідивши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є матір`ю солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовця НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_5 , який з 28.10.2022 був зарахований у оперативне підпорядкування до НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України і виконував обов`язки по захисту Батьківщини від збройного нападу рф на території Донецької області.

22.11.2022 внаслідок бойових дій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримав вибухову травму, внаслідок якої загинув. В довідці від 24.11.2022 причиною смерті сина є вибухова травма внаслідок військових дій. В лікарському свідоцтві про смерть № 7091 від 24.11.2022 зазначено, що смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , настала в зоні військових дій в АДРЕСА_1 .

Звернення ОСОБА_1 до суду з вимогами про визнання дій відповідачів протиправними та зобов`язання до вчинення дій зумовлено порушенням її права на отриманням одноразової грошової допомоги, яка передбачена статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у разі загибелі військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ), норми якого суд застосовує в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

За змістом частин 1, 3 статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, а також встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовців та членів їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни врегульовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ), норми якого суд застосовує в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Пунктами 1 та 2 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві державою гарантована виплата одноразової грошової допомоги, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

Відповідно до пункту 1 статті 16-1 Закону № 2011-ХІІ у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого).

Згідно зі статтею 16-4 Закону № 2011-ХІІ призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком, зокрема:

а) вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення;

б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом).

Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 є матір`ю військовослужбовця ОСОБА_2 , який загинув у зоні військових дій, та є особою, яка згідно зі ст.16-1 Закону № 2011-ХІІ має право на отримання одноразової грошової допомоги у разі, якщо смерть її сина військовослужбовця настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям, зокрема, Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода.

Пунктами 2 та 2-1 Постанови № 168 установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.06.2022 № 383 затверджена Інструкція з призначення і виплати в Державній прикордонній службі України одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», зареєстрована в Міністерстві юстиції України 05.07.2022 за № 741/38077 (далі-Інструкція № 383).

Пунктами 2, 3 Інструкції № 383 передбачено, що особи, які відповідно до статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» мають право на отримання одноразової грошової допомоги (далі - отримувачі), звертаються, зокрема, до Адміністрації Державної прикордонної служби України або регіонального управління, або підрозділу спеціального призначення за останнім місцем проходження військової служби загиблого (померлого) військовослужбовця або іншого органу Державної прикордонної служби України, на який наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України покладено функції з призначення та виплати ОГД (далі - органи Держприкордонслужби), із заявою, складеною в довільній формі.

Особа, яка звернулася до органу Держприкордонслужби щодо призначення та виплати ОГД, подає такі документи:

1) заяву (кожного члена сім`ї (повнолітнього), батьків та утриманців загиблого (померлого), у разі наявності малолітніх, неповнолітніх дітей - іншого з батьків, опікунів чи піклувальників).

2) копії, зокрема:

-свідоцтва про смерть військовослужбовця;

-постанови військово-лікарської комісії про встановлення причинного зв`язку загибелі або отриманого поранення (контузії, травми, каліцтва), що спричинило смерть військовослужбовця;

-документа, що підтверджує сімейні (родинні) зв`язки із загиблим (померлим) військовослужбовцем: для батьків - свідоцтва про народження військовослужбовця, який загинув (помер);

-документа, що свідчить про причини та обставини загибелі (смерті) військовослужбовця, зокрема про те, що загибель (смерть) не пов`язана із вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом).

За змістом п. 13 Інструкції № 383 призначення і виплата ОГД не здійснюються у випадках, визначених статтею 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Аналіз наведених норм свідчить на користь висновку, що у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби сім`ї загиблого виплачується одноразова грошова допомога, механізм оформлення документів для виплати якої та власне виплата визначені Інструкцією №383. Цією Інструкцією оегламентовано, що особа, яка звертається за виплатою одноразової грошової допомоги, подає до органу Держприкордонслужби передбачений пунктом 2 пакет документів, у тому числі:

-постанову ВЛК про встановлення причинного зв`язку загибелі або отриманого поранення (контузії, травми, каліцтва), що спричинило смерть військовослужбовця;

-документ, що свідчить про причини та обставини загибелі (смерті) військовослужбовця, зокрема, про те, що загибель (смерть) не пов`язана із вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Звертаючись до суду з означеними позовними вимогами позивач покликається на протиправну бездіяльність відповідачів, що полягає у не наданні їй постанови ВЛК про встановлення причинного зв`язку загибелі її сина та документа, що свідчить про причини та обставини загибелі (смерті) військовослужбовця.

Натомість скаржник, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 , вказує на відсутність на час звернення позивача до відповідачів правових підстав для видачі запитуваних документів у зв`язку з тим, що триває досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №10001193 від 22.11.2022, розпочате за фактом смерті сина позивача - солдата ОСОБА_2 та інших військовослужбовців, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.425 КК України (недбале ставлення до військової служби).

Однак, з позиції позивача результати досудового розслідування чи судового розгляду кримінального провадження не впливатимуть на розслідування обставин загибелі її чоловіка, оскільки відповідно до розділу І Інструкції про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків у ДПС України №199 службове розслідування проводиться незалежно від кримінального провадження.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку оскаржуваної бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо відповідності визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, відповідно до Інструкції про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків у ДПС України, затвердженої наказом МВС від 22.03.2016 №199 начальник Східного регіонального управління ДПС України 23.11.2022 видав наказ №68, яким призначив Комісію для проведення службового розслідування за фактом смерті штаб-сержанта ОСОБА_7 , молодших сержантів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , солдатів ОСОБА_10 та ОСОБА_2 .

Зі змісту цього ж наказу (від 23.11.2022 № 6800 слідує, що з донесення НОМЕР_1 прикордонного загону від 22.11.2022 № гриф/22-1011-Вих. стало відомо про бойову безповоротну втрату військовослужбовців, у тому числі солдата ОСОБА_2 , під час виконання обов`язків з відсічі збройної агресії з боку сил російської федерації.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 від 11.12.2022 №77 продовжено строк розслідування до повного зібрання необхідних документів.

Станом на час вирішення цього спору службове розслідування за фактом загибелі, зокрема солдата ОСОБА_2 , триває, як і триває досудове розслідування у кримінальному провадженні № 10001193.

Відповідно до Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про Державну прикордонну службу України» з метою встановлення єдиного порядку розслідування та обліку нещасних випадків, які сталися з військовослужбовцями Державної прикордонної служби України та приведення нормативно-правових актів Адміністрації Державної прикордонної служби України у відповідність до законодавства Міністр внутрішніх справ України 22.06.2016 видав наказ № 199, яким затвердив Інструкцію про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків у Державній прикордонній службі України, зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 18.04.2016 за № 574/28704 (далі - Інструкція № 199), відповідно до п.1 якої ця Інструкція визначає порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, які сталися з військовослужбовцями Адміністрації Державної прикордонної служби України, її територіальних органів, органів охорони державного кордону, Морської охорони, підрозділів спеціального призначення, розвідувального органу Адміністрації Державної прикордонної служби України, навчальних закладів, науково-дослідних установ, органів та підрозділів забезпечення Державної прикордонної служби України (далі - органи Держприкордонслужби).

Положення Інструкції № 199 суд застосовує в редакції, чинній станом на день прийняття наказу від 23.11.2022 № 68 про призначення службового розслідування по факту загибелі військовослужбовців, у тому числі солдата ОСОБА_2 .

За правилами пунктів 3 та 4 Розділу І Інструкції № 199, розслідування проводиться у разі виникнення нещасного випадку, а саме: обмеженої в часі події або раптового впливу на військовослужбовця небезпечного фактора чи середовища, внаслідок яких зафіксовано шкоду здоров`ю, зокрема від одержання поранення, травми, у тому числі внаслідок тілесних ушкоджень, заподіяних іншою особою, гострих отруєнь, одержання сонячного або теплового удару, опіку, обмороження, а також у разі утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та іонізуючим випромінюванням, одержання інших ушкоджень через аварії, пожежі, стихійні лиха (землетруси, зсуви, повені, урагани тощо), контакти із представниками тваринного і рослинного світу, які призвели до втрати військовослужбовцем працездатності на один день і більше, а також у разі смерті військовослужбовця.

Нещасні випадки, пов`язані із нанесенням тілесних ушкоджень іншою особою, або вбивство військовослужбовця незалежно від здійснення кримінального провадження розслідуються відповідно до цієї Інструкції.

Згідно приписів п. 4 Розділу ІІ Інструкції № 199 керівник органу Держприкордонслужби, в якому стався нещасний випадок, одержавши доповідь або повідомлення про нещасний випадок, зобов`язаний:

1) протягом однієї години з використанням засобів зв`язку повідомити про нещасний випадок:

-керівництво вищого органу Держприкордонслужби;

-підрозділ (посадову особу) з технічного нагляду та охорони праці вищого органу Держприкордонслужби;

-підрозділ (посадову особу) з пожежної безпеки вищого органу Держприкордонслужби - у разі нещасного випадку, що стався внаслідок пожежі.

У повідомленні зазначаються:

-дата і час нещасного випадку;

-стисла характеристика місця події;

-відомості про потерпілого (потерпілих): військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, посада, місце служби, стаж служби (загальний та за посадою), сімейний стан;

-характер травм, стислий опис обставин та ймовірні причини нещасного випадку.

Якщо потерпілий є військовослужбовцем іншого органу Держприкордонслужби, зазначені відомості одночасно повідомляються керівництву цього органу.

У разі групового нещасного випадку (такого, що стався одночасно з двома і більше військовослужбовцями), випадку з тяжкими наслідками або випадку смерті військовослужбовця керівник органу Держприкордонслужби, в якому стався нещасний випадок (випадок з тяжкими наслідками або випадок смерті), також негайно доповідає про це керівництву Адміністрації Держприкордонслужби по лінії оперативно-чергової служби;

2) протягом доби письмовим наказом призначити комісію із розслідування нещасного випадку (далі - комісія) у складі не менше трьох осіб та організувати проведення розслідування, а також створити належні умови для роботи комісії (забезпечити приміщенням, засобами зв`язку, оргтехнікою, автотранспортом, канцелярським приладдям тощо).

Відповідно до пунктів 5, 6, 8, 9 Розділу ІІ Інструкції № 199:

У разі групового нещасного випадку, випадку з тяжкими наслідками або випадку смерті військовослужбовця комісія призначається наказом Адміністрації Держприкордонслужби або її територіального органу за погодженням з Адміністрацією Держприкордонслужби, яке оформлюється наказом Адміністрації Держприкордонслужби.

Нещасний випадок, що стався в органі Держприкордонслужби з військовослужбовцем іншого органу Держприкордонслужби під час виконання ним службового завдання, розслідується комісією, призначеною керівником органу Держприкордонслужби, в якому стався нещасний випадок.

У разі якщо потерпілий є військовослужбовцем Адміністрації Держприкордонслужби або її територіального органу, комісія призначається наказом Адміністрації Держприкордонслужби або її територіального органу відповідно.

Комісія зобов`язана:

-оглянути місце нещасного випадку, одержати пояснення потерпілого, якщо це можливо, опитати свідків нещасного випадку та причетних до нього осіб;

-з`ясувати обставини та причини нещасного випадку, чи не є нещасний випадок наслідком вчинення потерпілим дій у стані алкогольного, токсичного чи наркотичного сп`яніння, вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення, навмисного заподіяння шкоди своєму здоров`ю або самогубства;

-визначити, чи стався нещасний випадок з військовослужбовцем під час виконання ним обов`язків військової служби;

-установити осіб, які порушили вимоги нормативно-правових актів з охорони праці (якщо такі особи були), розробити заходи щодо запобігання таким нещасним випадкам.

Члени комісії мають право одержувати письмові пояснення від посадових осіб та інших військовослужбовців і працівників органів Держприкордонслужби, а також проводити опитування потерпілих та свідків нещасного випадку.

За змістом пунктів 11,15-18 Розділу ІІ Інструкції № 199 строк розслідування не може перевищувати десяти календарних днів, а у разі групового нещасного випадку - п`ятнадцяти календарних днів. Строк розслідування випадку смерті військовослужбовця не може перевищувати тридцяти календарних днів.

У разі проведення лабораторних досліджень, експертизи, випробувань тощо, а також отримання рішень органів досудового розслідування, органів (посадових осіб), що уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, та суду, необхідних для встановлення обставин і причин нещасного випадку, строк розслідування може бути продовжено керівником органу Держприкордонслужби, що призначив комісію, за письмовим погодженням з вищим органом Держприкордонслужби на строк, необхідний для отримання таких висновків та рішень, про що керівник органу Держприкордонслужби, що призначив комісію, видає наказ.

У разі якщо комісію призначено наказом Адміністрації Держприкордонслужби, строк розслідування продовжується наказом Адміністрації Держприкордонслужби.

За результатами розслідування комісія зобов`язана скласти:

-акт розслідування нещасного випадку (випадку смерті), що стався (додаток 1) (далі - акт форми Нвс-5);

-акт про нещасний випадок (випадок смерті), що стався з військовослужбовцем під час виконання ним обов`язків військової служби (додаток 2) (далі - акт форми Нвс-1), якщо цей нещасний випадок (випадок смерті) визнано таким, що стався з військовослужбовцем під час виконання ним обов`язків військової служби, або акт про нещасний випадок (випадок смерті), що стався з військовослужбовцем не під час виконання ним обов`язків військової служби (додаток 3) (далі - акт форми НПвс), якщо цей нещасний випадок (випадок смерті) визнано таким, що стався з військовослужбовцем не під час виконання ним обов`язків військової служби.

Акти підписують голова і всі члени комісії. У разі незгоди зі змістом зазначених актів член комісії підписує їх з відміткою про наявність окремої думки, яку викладає письмово і додає до акта форми Нвс-5.

Підписані акти подаються на затвердження керівнику органу Держприкордонслужби, який призначив комісію.

Керівник органу Держприкордонслужби, який призначив комісію, розглядає та затверджує акти форми Нвс-5 та форми Нвс-1 (або форми НПвс) протягом трьох діб після їх подання.

Військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, у випадках, визначених частиною третьою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Акт форми Нвс-1 (або акт форми НПвс) не складається про нещасний випадок (випадок смерті), який є наслідком:

-вчинення військовослужбовцем дій у стані алкогольного, токсичного чи наркотичного сп`яніння;

-вчинення військовослужбовцем злочину, кримінального або адміністративного правопорушення, що встановлено рішенням суду або органів досудового розслідування чи органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення;

-навмисного заподіяння військовослужбовцем шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом).

Про наявність підстав для нескладення акта форми Нвс-1 (або акта форми НПвс) обов`язково зазначається в акті форми Нвс-5 із посиланням на відповідні документи, які додаються до першого примірника акта форми Нвс-5.

Днем закінчення розслідування вважається день затвердження актів, зазначених у пункті 15 цього розділу, керівником органу Держприкордонслужби, який призначив комісію.

Аналіз наведених положень Інструкції № 199 дозволяє суду дійти висновку, що у разі групового нещасного випадку, випадку з тяжкими наслідками або випадку смерті військовослужбовця службове розслідування призначається наказом Адміністрації Держприкордонслужби або її територіального органу, в якому стався нещасний випадок із призначенням комісії, яка зобов`язана, зокрема, оглянути місце нещасного випадку, одержати пояснення потерпілого, якщо це можливо, опитати свідків нещасного випадку та причетних до нього осіб; з`ясувати обставини та причини нещасного випадку, чи не є нещасний випадок наслідком вчинення потерпілим дій у стані алкогольного, токсичного чи наркотичного сп`яніння, вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення, навмисного заподіяння шкоди своєму здоров`ю або самогубства, визначити, чи стався нещасний випадок з військовослужбовцем під час виконання ним обов`язків військової служби. Строк розслідування випадку смерті військовослужбовця не може перевищувати тридцяти календарних днів. У залежності від встановлених під час розслідування обставин та за результатами розслідування, комісія зобов`язана скласти один з таких актів: форми Нвс-5 або форми Нвс-1, або форми НПвс. У разі, якщо комісією встановлено, що нещасний випадок (випадок смерті) стався унаслідок вчинення військовослужбовцем дій у стані алкогольного, токсичного чи наркотичного сп`яніння; вчинення військовослужбовцем злочину, кримінального або адміністративного правопорушення, що встановлено рішенням суду або органів досудового розслідування; навмисного заподіяння військовослужбовцем шкоди своєму здоров`ю або самогубства зазначені акти не складаються.

Судом першої інстанції встановлено, що начальником Східного регіонального управління ДПС України 23.11.2022 видано наказ № 68 про призначення службового розслідування за фактом загибелі військовослужбовців, у тому числі солдата ОСОБА_2 , а також призначено Комісію з розслідування у складі трьох військовослужбовців.

В подальшому, наказом від 11.12.2022 № 77 начальник Східного регіонального управління ДПС України продовжив розслідування до повного зібрання необхідних документів.

Отже, призначена Східним регіональним управлінням ДПС України Комісія з розслідування не вчиняла жодних дій, передбачених Інструкцією №199 щодо з`ясування обставин та причин нещасного випадку, чи не є нещасний випадок наслідком вчинення потерпілим дій у стані алкогольного, токсичного чи наркотичного сп`яніння, вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення, навмисного заподіяння шкоди своєму здоров`ю або самогубства, а також не оглянула місце нещасного випадку, не опитала свідків нещасного випадку та причетних до нього осіб, обмежившись фактом призначення службового розслідування та очікуванням на рішення органу досудового розслідування.

Таким чином, розслідування загибелі (смерті) військовослужбовця ОСОБА_2 в порядку, передбаченому Інструкцією №199, Східне регіональне управління ДПС України не провело.

Зі змісту Висновку службового розслідування за фактом загибелі 22.11.2022 військовослужбовців зведеного загону впс (тип С) «Львів-1», які перебували в оперативному підпорядкуванні начальника НОМЕР_1 прикордонного загону, затвердженого 06.12.2022 начальником НОМЕР_1 прикордонного загону (далі - Висновок СР від 06.12.2022) слідує, що відповідно до Порядку проведення службового розслідування в Державній прикордонній службі України, затвердженого наказом МВС України від 08.11.2021 № 815 та на підставі наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону від 22.11.2022 № 420-АГ «Про призначення службового розслідування» у період з 22.11.2022 по 06.12.2022 комісією у складі чотирьох осіб проведене службове розслідування факту загибелі 22.11.2022 військовослужбовців зведеного загону впс (тип С) «Львів-1» солдатів ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , штаб-сержанта ОСОБА_7 .

Таким чином, службове розслідування за фактом загибелі 22.11.2022 військовослужбовців, зокрема, ОСОБА_2 , проведене відповідно до Порядку проведення службового розслідування в Державній прикордонній службі України, затвердженого наказом МВС України від 08.11.2021 № 815.

Як слушно зазначено судом, згідно із пунктом 3 Порядку проведення службового розслідування в Державній прикордонній службі України, затвердженого наказом МВС України від 08.11.2021 № 815, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.01.2022 за № 39/37375 дія цього Порядку не поширюється на проведення службових розслідувань, зокрема, щодо розслідування нещасних випадків, що проводяться згідно з Інструкцією про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків у Державній прикордонній службі України, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.03.2016 № 199, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 18.04.2016 за №574/28704.

Отже, підставою для не вжиття скаржником жодних заходів для проведення розслідування у порядку, передбаченому Інструкцією № 199, є, за його твердженнями, здійснення досудового розслідування по кримінальному провадженню №10001193 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 425 КК України «недбале ставлення до військової служби» по факту події, що мала місце 22.11.2022, а також матеріали службового розслідування, проведеного у порядку, не передбаченому Інструкцією № 199.

20.03.2024 Територіальне управління ДБР, розташованого у м. Краматорськ надіслало до ІНФОРМАЦІЯ_6 лист № 13-01-5590/24, зміст якого свідчить про те, що Першим слідчим відділом здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0001193. Про підозру у вчиненні кримінального правопорушення в ході здійснення цього розслідування нікому не повідомлялось. Відомостей про те, що військовослужбовці ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_2 навмисно спричинили собі тілесні ушкодження або вчинили самогубство, а також перебували в стані алкогольного, токсичного чи наркотичного сп`яніння в ході здійснення досудового розслідування не встановлено. Дані щодо вчинення цими військовослужбовцями кримінальних або адміністративних правопорушень відсутні.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи скаржника про неможливість закінчити службове розслідування, що призначене наказом від 23.11.2022 № 68, до отримання результатів досудового розслідування, оскільки дійти висновку про наявність чи відсутність ознак кримінального чи адміністративного проступку в діях загиблих осіб або про те, що загиблі не перебували у стані алкогольного, токсичного чи наркотичного сп`яніння чи не вчинили самогубство, можливо саме за наслідками службового розслідування, яке Східне регіональне управління ДПС України зобов`язане було провести, керуючись Інструкцією № 199, та встановити обставини загибелі військовослужбовців, що Східним регіональним управлінням ДПС України не вчинено не було.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи позивача, що проведення відповідачем службового розслідування за фактом загибелі її сина ОСОБА_2 та складання за його результатами акту розслідування нещасного випадку Інструкція № 199 не ставить у залежність від здійснення досудового розслідування.

Слід також зазначити, що Указом Президента України № 448/2023 від 26.07.2023 за особисту мужність, виявлену у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, самовіддане служіння Українському народові ОСОБА_2 нагороджений посмертно Орденом «За мужність» ІІІ ступеня, що не узгоджується покликаннями скаржника на існування перешкод для вжиття всіх передбачених Інструкцією № 199 заходів для завершення розслідування по факту загибелі цього військовослужбовця з огляду на про наявність ознак недбалого ставлення загиблого до військової служби.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується і висновками суду першої інстанції про наявність у бездіяльності відповідача Східного регіонального управління ДПС України ознак невідповідності критеріям, визначеним ч.2 ст. 2 КАС України, що має наслідком визнання такої бездіяльності протиправною, та поділяє висновки суду, що належним способом відновлення порушеного права позивача є визначення цьому відповідачу зобов`язання вчинити кореспондуючі праву позивача дії, а саме зобов`язати Східне регіональне управління ДПС України здійснити у порядку та у строки, що передбачені Інструкцією №199 розслідування факту загибелі 22.11.2022 військовослужбовців зведеного загону впс (тип С) «Львів-1», зокрема, солдата ОСОБА_2 , за результатами якого скласти передбачені пунктом 15 Інструкції № 199 Акти.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині постанови суду першої інстанції зазначається про розподіл судових витрат.

Згідно з ч.1 ст.252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Тобто, наведеною нормою визначено, що додатковими судовими рішеннями є додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, не вирішені основним рішенням.

Водночас, додаткове судове рішення за юридичною природою є засобом доповнення вже ухваленого судового рішення, не може змінювати суті основного судового рішення та перелік підстав, за яких суд може прийняти додаткове судове рішення, є вичерпним.

За правилами ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, зокрема, враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору (п.1, п.2 ч.9 ст.139 КАС України).

Частиною першою статті 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат відповідно до вимог частини сьомої цієї статті покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини 3 статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Водночас, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка в силу приписів частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" застосовується судами як джерело права, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України".

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Що стосується часу, витраченого фахівцем у галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року (справа №826/4466/18), від 29 січня 2021 року (справа № 808/1436/18), від 27 січня 2022 року (справа №813/2241/18).

Суд апеляційної інстанції зауважує також, що у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 вказано, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено. На переконання колегії суддів, зазначені норми (статті 134, 139) були введені в КАС України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

З матеріалів справи слідує, що позивачем про понесення судових витрат та про здійснення їх розподілу за наслідком судового розгляду було заявлено у позовній заяві.

Вимоги про стягнення з відповідача Східного реґіонарного управління ДПС України витрат на професійну правничу допомогу представником позивача було викладено у заяві від 16 травня 2024 року з одночасним наданням доказів їх понесення, що вказує на дотримання позивачем порядку та строків звернення із такою заявою, що визначені ч.7 ст. 139 КАС України.

Із наданих представником позивача доказів судом встановлено, що професійна правнича допомога позивачу надавалася адвокатом Бідним Борисом Борисовичем Адвокатського об`єднання «ГРОМАДСЬКЕ ПРОФЕСІЙНЕ ОБ`ЄДНАННЯ АДВОКАТІВ ЛИЧАКІВСЬКОГО РАЙОНУ МІСТА ЛЬВОВА «ПАЛАТА АДВОКАТІВ» на підставі ордеру, Договору про надання правової допомоги №312 від 25.09.2022. Звітом про виконані роботи в розрізі вартості та затраченого часу за переліком наданих послуг, Квитанціями №293 від 25.09.2023, № 374 від 24.11.2023, №17 від 15.05.2024 підтверджується понесення позивачем витрат за надані адвокатом послуги. Представником позивача до стягнення заявлено витрати у розмірі 25500,00 грн.

Відповідач скористався правом звернення із запереченням на подану заяву про розподіл судових витрат.

Судом першої інстанції, частково задовольняючи вимоги заяви, враховано критерій реальності витрат на правничу допомогу адвоката (встановлення її дійсності та необхідності), а також критерій розумності розміру цих витрат, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З огляду на зміст спірних правовідносин та правове регулювання таких, з врахуванням наданих позивачем документів, враховуючи критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката, критерії, з врахуванням яких визначається розмір витрат на оплату послуг адвоката, встановлені частиною 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що витрати на правничу допомогу адвоката в загальному розмірі 6000 грн є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції про їх стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. Натомість, відповідачем не спростовано стягнутого на користь позивача розміру понесених витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Суд апеляційної інстанції у контексті доводів скаржника вважає за необхідне вказати, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Вказана позиція висловлена Верховним Судом у судових рішеннях від 05.09.2019 (справа №826/841/17), від 24 жовтня 2019 року (справа №820/4280/17), від 30 листопада 2020 року (справа №Н/806/1943/18).

В контексті наведених правових норм, слід звернути увагу й на те, що відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду в частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_1 та вимог заяви про розподіл судових витрат сторонами не оскаржено, рішення суду в цій частині апеляційному перегляду не підлягає.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 139, 195, 242, 308, 309, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 травня 2024 року та додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року у справі №380/27304/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 04.09.24