Справа № 240/35215/23
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2024-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року м. Житомир справа № 240/35215/23

категорія 112010201

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Капинос О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:

Визнати бездіяльність Держави України в особі головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо невиплати частини пенсії, а саме посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", за період із 13 грудня 2019 року по 15 березня включно 2021 року в сумі 317554,20грн. протиправною.

Зобов`язати Державу Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області виплатити неотриману частину пенсії, а саме посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", за період із 13 грудня 2019 року по 15 березня включно 2021 року в сумі 317554,20грн.

Стягнути з Держави Україна в особі головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області матеріальну шкоду, у вигляді неотриманої частини пенсії, а саме посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", завданої положеннями абзацу третього пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ, що визнані неконституційними, за період із 13 грудня 2019 року по 15 березня включно 2021 року в сумі 317554,20грн. шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на його користь.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 2005 року перебуває на обліку та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року. Зазначає, що в результаті протиправної бездіяльності Держави України в особі відповідача позивачу була завдана матеріальна шкода в розмірі 317554,20грн. у вигляді недоотриманих пенсійних виплат, а саме посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", завданої положеннями абзацу третього пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ, що визнані неконституційними, за період із 13 грудня 2019 року по 15 березня включно 2021 року.

Представник відповідача у відзиві проти позову заперечив і пояснив, що при нарахування та виплаті позивачу пенсії за спірний період територіальне управління Пенсійного фонду України діяло в межах та у спосіб, що визначені чинним законодавством. Зазначив, що позивач в період з 17.09.2019 по 04.01.2021 отримував пенсію у відповідності до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби", а не відповідно до Закону України "Про прокуратуру". Крім того, право на перерахунок пенсії за викладених умов виникає за зверненнями, для яких момент виникнення права на перерахунок пенсії настав не раніше 13.12.2019.

У відповіді на відзив позивач просить позов задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Позивач з 2005 року перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

Згідно заяви позивача від 17.09.2019 позивача було переведено на пенсію відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби".

Згідно заяви від 04.01.2021, позивача було переведено на пенсію відповідно до вимог Закону України "Про прокуратуру".

Позивач вважає протиправною бездіяльність Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо невиплати частини пенсії, а саме посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", за період із 13 грудня 2019 року по 15 березня включно 2021 року в сумі 317554,20грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

На час призначення позивачу пенсії (10 вересня 2005 року) особливості пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих прокуратури визначалися статтею 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (до 15 липня 2015 року).

Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, у якому настали обставини, що тягнуть зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи (частина сімнадцята статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, з 1 жовтня 2011 року стала вісімнадцятою).

З 15 липня 2015 року втратив чинність Закон № 1789-XII (крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п`ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів).

Суд враховує, що з 15 липня 2015 року набрав чинності, окрім окремих положень) Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон №1697-VII).

Первинна редакція частини двадцятої статті 86 Закону № 1697-VІІ та частина сімнадцята (з 1 жовтня 2011 року - вісімнадцята) статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ містили аналогічні за змістом положення щодо підстав та порядку перерахунку пенсій за вислугу років, призначених працівникам прокуратури.

1 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" (далі - Закон № 76-VIII), яким, зокрема, частину вісімнадцяту статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (діяла до 15 липня 2015 року) та частину двадцяту статті 86 Закону № 1697-VІІ (набрала чинності 15 липня 2015 року) викладено у новій редакції, відповідно до якої умови на порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, починаючи з 1 січня 2015 року в Україні жоден закон не визначав ані умов (підстав), ані порядку перерахунку пенсій за вислугу років, призначених на підставі Закону України "Про прокуратуру", так як Законодавець повноваження на встановлення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури після 1 січня 2015 року делегував Кабінету Міністрів України.

З набуттям чинності з 13 грудня 2019 року Рішення Конституційного Суду України № 7-р(II)/2019, частина двадцята статті 86 Закону № 1697-VII підлягає застосуванню в первинній редакції, а саме "призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Перерахунок призначених пенсій проводиться з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув право на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Пенсія працюючим пенсіонерам перераховується також у зв`язку з призначенням на вищу посаду, збільшенням вислуги років, присвоєнням почесного звання або наукового ступеня та збільшенням розміру складових його заробітної плати в порядку, передбаченому частинами другою, третьою та четвертою цієї статті, при звільненні з роботи або за кожні два відпрацьовані роки".

Аналіз наведених правових норм беззаперечно свідчить, що складовою алгоритму дій для проведення перерахунку пенсій, призначених у відповідності до положень Закону № 1789-ХІІ є підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок.

Такий перерахунок призначених пенсії, в тому числі позивачу, проводиться виключно за заявою особи, яка отримує пенсію відповідно до Закону України "Про прокуратуру", до якої додаються необхідні документи на підтвердження умов, що зумовлюють перерахунок пенсії - довідки відповідного підрозділу прокуратури про розмір зміненої (підвищеної) заробітної плати та її складових.

Аналогічний висновок наведено в Постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 560/2120/20 (провадження № 11-337заі20) - про перерахунок пенсій прокурорів відповідно до рішення КСУ від 13.12.2019 №7-р(II)/2019.

Судом встановлено, позивач з 2005 року перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

В той же час, згідно заяви позивача від 17.09.2019 його було переведено на пенсію відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби".

Згідно заяви від 04.01.2021, копія якої досліджена судом, позивача було переведено на пенсію відповідно до вимог Закону України "Про прокуратуру".

Зазначене свідчить, що позивач в період з 17.09.2019 по 04.01.2021 згідно власного волевиявлення отримував пенсійні виплати у відповідності до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби" і не перебував у жодних правовідносинах з відповідачем щодо нарахування та виплати пенсії у відповідності до вимог Закону України "Про прокуратуру".

Таким чином, у відповідача як територіального органу Пенсійного фонду України був відсутній обов`язок вчиняти певні дії щодо перерахунку пенсії позивача відповідно до вимог Закону України "Про прокуратуру".

В свою чергу, матеріалі справи свідчать, що підставою для стягнення матеріальної шкоди позивачем вказано на наявність рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним), друге речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року №113-ІХ.

Приписами ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII передбачено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік… Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України. Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

У резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року №8-р(ІІ)/2023 зазначено, що друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року №113-IX, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Суд звертає увагу, що рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року №8-р(ІІ)/2023 не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 13 липня 2017 року № 2136-VIII .

Водночас, предметом спору, який визначив позивач, є стягнення збитків (матеріальної шкоди), завданої актом, що визнаний неконституційним - 13.09.2023, у вигляді неотриманої частини пенсії за період з 13 грудня 2019 по 15 березня 2021 року.

Згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Статтею 56 Конституції України регламентовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 3 статті 158 Конституції України закріплено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

В свою чергу, Цивільний кодекс України визначає підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Відповідно до статті 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акту, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Однак, положення даної статті підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. При цьому у випадках, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню.

Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Тобто, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Разом з тим, суд зазначає, що позивач просить відшкодувати завдану йому шкоду у вигляді недоплаченої суми пенсії.

Приписами чинного пенсійного законодавства України не передбачено, що такі перерахунки призначених пенсій здійснюються в автоматичному порядку без відповідних звернень особи.

Відповідно позивач не може стверджувати, що він мав "законне сподівання" одержання будь-яких конкретних сум.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що недоотриманий позивачем розмір пенсії не може вважатися збитками у розумінні статті 22 ЦК України.

Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки особи, яка завдавала шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є безумовним наслідком такої протиправної поведінки. Крім того, відсутність хоча б одного складового цивільного правопорушення виключає підстави для відшкодування шкоди і, як наслідок, не передбачає покладання обов`язку на відповідача, у зв`язку з відсутністю цивільного правопорушення.

Рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Отже, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена Конституційного Суду України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акту чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

У Рішенні від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 8 грудня 2004 року №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Аналогічний висновок також вказаний Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року у справі №4819/49/19, за яким: рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

У тексті Рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 №8-р(ІІ)/2023 (справа № 3-80/2022) відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість у 2 пункті резолютивній частині цього рішення чітко вказано про те, що друге речення абзацу третього пункту З розділу П "Прикінцеві і перехідні положення" Закону У країни "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року №113-ІХ, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто дія цього підпункту втратила чинність 13.09.2023.

За таких обставин немає правових підстав стверджувати, що відповідний орган ПФУ допустив протиправну бездіяльність .

Позивач у своєю чергою не оскаржував розмір отриманої ним у спірному періоді пенсії, нарахованої та виплаченої йому відповідно до діючого та чинного на той час законодавства (до ухвалення вищезазначеного Рішення Конституційним Судом України).

Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає, зокрема і стаття 1175 Цивільного кодексу України, згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Однак, ця норма застосовується у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. Водночас визнання закону неконституційним не передбачає його скасування, натомість зумовлює втрату чинності з дня прийняття Конституційним Судом рішення про його неконституційність. Тобто, у випадку визнання закону неконституційним він залишається чинним протягом певного проміжку часу з дня прийняття до дня втрати чинності, у зв`язку із чим, правова основа відносин, що діяли в цей період, залишається легітимною.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 380/8155/21.

Суд погоджується з позицією відповідача, що наведені позивачем у позові підстави позову не містять посилань на порушення ним питання про визнання незаконними та скасування акта саме відповідача.

Аргументуючи підстави звернення до суду позивач, вказує також, що вимога про відшкодування завданої йому матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини пенсії, фактично, і є збитками у вигляді упущеної вигоди (правомірні очікування позивача на отримання пенсії з частини заробітної плати розмірі, гарантованому частиною третьою статті 81 Закону України "Про прокуратуру" ).

Проте, враховуючи аналіз вищевикладених норм, позивач не має достатньою мірою встановлену вимогу для досягнення цілей при зверненні до суду із обраним способом захисту, оскільки цьому має передувати факт визнання незаконним рішення відповідача, відповідно позивач не може стверджувати, що він мав "законне сподівання" одержання будь-яких конкретних сум.

За встановлених обставин у даній справі, враховуючи, що позовні вимоги стосуються періоду з 13 вересня 2019 по 15 березня 2021 року включно, слід констатувати, що не можна нанести шкоду після рішення Конституційного Суду України про неконституційність акта - після 13 вересня 2023 року. Шкода виникає до його винесення, коли акт ще діяв, ще не був визнаний неконституційним.

Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування матеріальної шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, у вигляді неотриманої пенсії за період після прийняття рішення Конституційного Суду України - після 13 вересня 2019 року, не змінює суті спірних правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі щодо виплати пенсії і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Отже, суд констатує, що указана позивачем сума недоотриманої частини пенсії не є матеріальною шкодою.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв"язку з їх безпідставністю.

Керуючись статтями 242-246,295 КСУ,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, буд. 7,м. Житомир,Житомирська обл., Житомирський р-н,10003. РНОКПП/), про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Капинос

05.09.24