Справа № 160/11158/24
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2024-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Царікової О.В.,
29.04.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Дніпропетровській області щодо нарахування боргу (недоїмки) від 14.02.2024 №Ф-6792-0436/67 у сумі 4932,97 грн.;
- скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2024 №Ф-6792- 0436/67 у сумі 4932,97 грн.;
- зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області здійснити коригування даних в інтегрованій картці платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) шляхом виключення нарахування штрафу та пені з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначеної вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2024 №Ф-6792-0436/67 у сумі 4932,97 грн.
20.05.2024 ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено розгляд останньої за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
04.06.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.
В обґрунтування відзиву на позовну заяву відповідачем зазначено, що за даними ІТС «Податковий блок» в інтегрованій картці платника за кодом бюджетної класифікації 71040000 у ОСОБА_1 обліковуються нарахування єдиного внеску за період: за 3 квартал 2013 року у сумі 1194,03 грн., термін сплати 21.10.2013 фактично сплачено в повному обсязі 21.10.2013; за 4 квартал 2013 року у сумі 1218,67 грн, термін сплати 20.01.2014 фактично сплачено в повному обсязі 17.01.2014; за 1 квартал 2014 року у сумі 1267,95 грн, термін сплати 22.04.2014 фактично сплачено в повному обсязі 25.04.2014; за 2 квартал 2014 року у сумі 1267,95 грн, термін сплати 21.07.2014 фактично сплачено в повному обсязі 22.07.2014; за 3 квартал 2014 року у сумі 1267,95 грн, термін сплати 20.10.2014 фактично сплачено в повному обсязі 17.10.2014; за 4 квартал 2014 року у сумі 1267,95 грн., термін сплати 20.01.2015, фактично сплачено у повному обсязі 19.01.2015; за 1 квартал 2015 року у сумі 1267,95 грн, термін сплати 20.04.2015 фактично сплачено в повному обсязі 18.05.2017; за 2 квартал 2015 року у сумі 1267,95 грн, термін сплати 20.07.2015 фактично сплачено в повному обсязі 18.05.2017; за 3 квартал 2015 року у сумі 1323,47 грн, термін сплати 19.10.2015 фактично сплачено в повному обсязі 18.05.2017; за 4 квартал 2015 року у сумі 1434,51 грн, термін сплати 19.01.2016 фактично сплачено в повному обсязі 18.05.2017; за 1 квартал 2016 року у сумі 909,48 грн, термін сплати 19.04.2016 фактично сплачено в повному обсязі 18.05.2017.
10.06.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшли заперечення, який за змістом відповідає відповіді на відзив, в яких позивач заперечував доводи, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, просив суд врахувати заперечення позивача під час вирішення справи по суті.
11.06.2024 ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача витребувано належним чином засвідчені копії довідки за формою ОК-5 за період з 2013 по 2016 роки у кількості примірників для суду та відповідача у справі.
24.06.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду на виконання вимог ухвали суду від 11.06.2024 від позивача надійшла заява, до якої позивачем надано копії довідки за формою ОК-5 за період з 1998 по 2012 роки.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява та відзив на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Згідно з відзивом на позовну заяву, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перебував на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області, Правобережна ДПІ ГУ ДПС (Новокодацький район м. Дніпра) з 29.09.2006 по 19.07.2016 як фізична особа-підприємець.
19.07.2016 прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності.
Заборгованість зі сплати штрафних санкцій за несвоєчасну сплату єдиного внеску ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) становить 4932,97 грн.
У зв`язку з цим, контролюючим органом було сформовано вимогу від 14.01.2024 №Ф-6792-0436/67 про сплату заборгованості у сумі 4932,97 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати єдиного внеску, наведеного у відзиві на позовну заяву, суми несвоєчасно сплаченого позивачем єдиного внеску становлять:
за 3 квартал 2013 року у сумі 1194,03 грн., термін сплати 21.10.2013, фактично сплачено в повному обсязі 21.10.2013;
за 4 квартал 2013 року у сумі 1218,67 грн, термін сплати 20.01.2014, фактично сплачено в повному обсязі 17.01.2014;
за 1 квартал 2014 року у сумі 1267,95 грн, термін сплати 22.04.2014, фактично сплачено в повному обсязі 25.04.2014;
за 2 квартал 2014 року у сумі 1267,95 грн, термін сплати 21.07.2014, фактично сплачено в повному обсязі 22.07.2014;
за 3 квартал 2014 року у сумі 1267,95 грн, термін сплати 20.10.2014, фактично сплачено в повному обсязі 17.10.2014;
за 4 квартал 2014 року у сумі 1267,95 грн., термін сплати 20.01.2015, фактично сплачено у повному обсязі 19.01.2015;
за 1 квартал 2015 року у сумі 1267,95 грн, термін сплати 20.04.2015, фактично сплачено в повному обсязі 18.05.2017;
за 2 квартал 2015 року у сумі 1267,95 грн, термін сплати 20.07.2015, фактично сплачено в повному обсязі 18.05.2017;
за 3 квартал 2015 року у сумі 1323,47 грн, термін сплати 19.10.2015, фактично сплачено в повному обсязі 18.05.2017;
за 4 квартал 2015 року у сумі 1434,51 грн, термін сплати 19.01.2016, фактично сплачено в повному обсязі 18.05.2017;
за 1 квартал 2016 року у сумі 909,48 грн, термін сплати 19.04.2016, фактично сплачено в повному обсязі 18.05.2017.
Позивач уважає зазначену вимогу та дії по нарахуванню боргу з єдиного внеску протиправними, тому й звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає про таке.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI (далі Закон №2464-VI), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом статті 2 Закону №2464-VI, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464, з-поміж інших платників єдиного внеску, визначено й фізичних осіб-підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року), єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Водночас відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19.
Верховним Судом у цій справі сформовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Таким чином, з урахуванням наведеного, суди при вирішенні спору повинні перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоди, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.
Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналіз правового висновку Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 свідчить про те, що фізична особа-підприємець звільняється від сплати єдиного внеску у випадку встановлення судом, що нею підприємницька діяльність не здійснюється, дохід від такої діяльності не отримується, вказана особа перебуває у трудових відносинах та за неї єдиний внесок сплачує роботодавець.
Контролюючим органом відповідно до вимоги від 14.01.2024 №Ф-6792-0436/67 нараховано позивачу заборгованість зі сплати штрафних санкцій на несвоєчасну сплату єдиний соціальний внесок на загальну суму 1317,98 грн. та пені у сумі 3614,99 грн.
В цей період, позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що не заперечується й самим позивачем.
Проте доказів сплати єдиного соціального внеску за вказаний період у встановлений законом строк позивачем суду не надано, адже на виконання вимог ухвали суду про витребування у позивача довідки ОК-5 за період з 2013 по 2016 роки, позивачем надано довідку ОК-5 за період з 1998 по 2012.
Надані до справи довідки не містять інформації про своєчасну сплату єдиного внеску за спірний період.
Таким чином, матеріалами справи не доведено неправомірності дій відповідача щодо нарахування позивачу боргу зі сплати єдиного соціального внеску та винесеної за наслідками такого нарахування вимоги від 07 жовтня 2022 року №Ф-280668-55У на суму 4932,97 грн.
Згідно з Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд зазначає, що всі інші аргументи сторін досліджені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки наведених висновків суду не спростовують.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).
Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, враховуючи висновку Верховного Суду, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом.
Керуючись ст. ст. 2, 72-77, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 22.07.2024.

Суддя О.В. Царікова