Справа № 280/5863/24
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 року Справа № 280/5863/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Батрак І.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справ

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просить:

визнати протиправним рішення відповідача про відмову задоволення заяви (рапорту від 26.05.2024) позивача про звільнення його із Збройних Сил України на підставі вимог пп. "г" п. 2 ч. 4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

зобов`язати відповідача звільнити позивача із Збройних Сил України на підставі вимог пп. "г" п. 2 ч. 4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» згідно з заявою (рапортом від 26.05.2024).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 травня 2024 року позивач, який перебував у короткостроковій відпустці, подав до командування ВЧ НОМЕР_1 рапорт, згідно з яким висловив своє бажання звільнитися із військової служби, зазначивши, що не бажає в подальшому проходити службу у ЗСУ. Свої дій позивач мотивував тим, що він є батьком трьох неповнолітніх дітей, яких він утримує, такі вимоги відповідають Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», однак того ж дня отримав поданий ним рапорт, в якому на зворотній стороні останнього мається напис "Відсутні документи, підтверджуючи факт утримання дітей". Вважає дії відповідача в зазначеному сенсі протиправними та як такі, що протирічать закону, оскільки будь-якими нормами не покладається на особу, яка є батьком дитини(дітей), доказування утримання своєї дитини (дітей). Зазначає, що вимоги відповідача щодо представлення тих або інших доказів участі позивача у матеріальному забезпеченні своїх дітей, є надуманими. Позивач пояснює, що його дружина та діти станом на теперішній час проживають на окупованій російською владою території Запорізької області, отримання дружиною позивача будь-якої довідки від органів окупаційної влади щодо проживання сім`ї позивача позбавлено будь-якого сенсу оскільки таке звернення дружини позивача пов`язане із ризиком взагалі для всієї сім`ї, невизнання такої довідки будь-якою установою України тощо. Крім того, на підтвердження своєї участі у матеріальному забезпеченні своєї сім`ї наголошує, що він регулярно надавав таку допомогу своїй сім`ї шляхом передачі готівкових коштів у 2022 році та шляхом перерахування, що підтверджується відповідними квитанціями банківської установи. Гроші перераховувалися на картку дочки позивача ОСОБА_2 , оскільки картковий рахунок дружини позивача заблоковано. При цьому, зауважує, що будь-яка інформація щодо наявності звернення дружини позивача до суду із вимогою стягнення аліментів на утримання дітей тощо в офіційних джерелах відсутня.

Ухвалою суду від 01.07.2024 позовна заява залишена без руху та позивачу надано строк для усунення зазначених судом недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви позивачем було усунуто.

Ухвалою суд ді від 09.07.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ст. 262 КАС України. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідач позов не визнав, 18.07.2024 через систему «Електронний суд» надіслав відзив на позовну заяву (вх. №33383), у яких підкреслює, що вивченням рапорту та доданих до нього документів встановлено, що заявником не надано документів, які б підтверджували склад сім`ї, факт його спільного проживання з сім`єю, або будь-яких інших документів, які б підтвердили факт утримання ним неповнолітніх дітей, які проживають спільно з матір`ю на тимчасово окупованій території. Для позитивного вирішення питання щодо наявності права позивача на звільнення з військової служби, на думку відповідача є, крім наданих ним документів, якими підтверджується факт того, що він є батьком трьох дітей, надання належним чином оформлених документів, якими б було підтверджено факт наявності зазначених ним у рапорті членів сім`ї, договір між батьками про порядок утримання дітей, укладений в позасудовому порядку, або інші документи щодо утримання їх будь-яким чином, та довідку від виконавчої служби про відсутність заборгованості зі сплати аліментів, оскільки позивачем не надано довідку органу місцевого самоврядування про склад сім`ї, актуальних документів про реєстрацію місця мешкання дітей спільно з батьками, тощо. Крім того, зауважує, що вивченням долучених до позовної заяви копій квитанцій АТ «КБ «Приватбанк» про перерахування позивачем 23.12.2022, 23.01.2023, 23.02.2023, 23.03.2023, 23.01.2024, 23.02.2024, 23.03.2024, 23.09.2023, 23.10.2023, 23.11.2023, 21.12.2023, 23.04.2023, 26.05.2023, 23.06.2023, 23.07.2023 на розрахунковий рахунок ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 6000,00 грн щомісячно, суперечить як наданим позивачем даним щодо знаходження трьох дітей та дружини на тимчасово окупованій території, так і не підтверджує факт утримання ним двох інших дітей, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . За результатами розгляду вказаного звернення, зважаючи на відсутність належним чином оформлених документів про складу сім`ї позивача або інших документів, якими б підтверджувався факт утримання заявником 3 неповнолітніх дітей, заявнику було надано відповідь роз`яснювального характеру щодо неможливості задоволення (рапорту) про звільнення з військової служби без наявності документів, якими підтверджується факт утримання неповнолітніх дітей.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України, справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ст. солдат за призовом під час загальної мобілізації, з 24.02.2022 по теперішній час проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 на посаді водія 1 взводу реактивної артилерійської батареї.

Позивач з 20.08.2005 перебуває у шлюбі з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_2 .

У шлюбі у подружжя народилися діти, а саме: дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження.

27 травня 2024 року позивач подав до командування ВЧ НОМЕР_1 рапорт про звільнення із військової служби на підставі пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зазначивши, що він не бажає в подальшому проходити службу у ЗСУ. Свій рапорт позивач обґрунтував тим, що він є батьком трьох неповнолітніх дітей, яких він утримує.

Однак, того ж дня позивач отримав поданий ним рапорт, в якому на зворотній стороні т.в.о. помічника командира з правової роботи, лейтенантом ОСОБА_9 зроблено напис: "Відсутні документи, підтверджуючи факт утримання дітей".

04 червня 2024 року представником позивача, адвокатом Фоменком С.І., до відповідача було надіслано адвокатський запит, у якому просив повідомити чи вважається відповідь, яка міститься на рапорті гр. ОСОБА_1 , офіційною відмовою задоволення рапорту (заяви) позивача щодо його звільнення із Збройних Сил України на підставах, які зазначені в такому рапорті(заяві).

Листом від 13.06.2024 №3336 ВЧ НОМЕР_1 повідомила, що в ході вивчення юридичною службо військової частини рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби встановлено, що до рапорту не долучено документ, який підтверджує факт спільного проживання ОСОБА_1 з дітьми, або інший офіційний документ, який би підтверджував факт утримання заявником трьох неповнолітніх дітей. У випадку усунення недоліків та долучення до рапорту документів, які підтверджують факт спільного мешкання ОСОБА_1 з дітьми або інших офіційних документів, якими підтверджується факт утримання ним трьох неповнолітніх дітей, він має право повторно подати рапорт у встановленому порядку.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у задоволені рапорту від 26.05.2024 про звільнення його із Збройних Сил України, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби, врегульовано нормами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232- XII), а також нормами Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачено види військової служби, серед яких військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

За приписами частини 14 статті 2 Закону № 2232-XII виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, постановлено:

ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб;

військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_6 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався згідно з Указами Президента від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 № 451/2023, від 06.11.2023 № 734/2023, від 05.02.2024 № 49/2024.

Тобто, як на момент подання позову до суду, та і на момент розгляду цієї адміністративної справи, триває воєнний стан.

Статтею 26 Закону №2232-XII визначені підстави звільнення з військової служби.

Так, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до пункту 3 частини 12 статті 26 Закону військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, зокрема під час дії воєнного стану - перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Аналіз підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ дає підстави для висновку, що під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються за сімейними обставинами (якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) з підстав:

- наявності перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей;

- вказаним дітям не виповнилось 18 років.

Отже, необхідною умовою звільнення з військової служби є наявність дітей у віці до 18 років.

Позивач, виявивши своє небажання продовжувати проходити військову службу (як умова за підпунктом "г" частини 4 статті 26 Закону №2232-XII), звернувся до ВЧ НОМЕР_1 з рапортом від 24.05.2024 про звільнення на підставі зазначеної норми Закону №2232-XII, який відповідачем отримано, що саме не заперечено.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є батьком трьох дітей:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про народження (повторне) видане 08.08.2023, бланк серії НОМЕР_3 ,

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , свідоцтво про народження (повторне) видане 08.08.2023, бланк серії НОМЕР_4 ,

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , свідоцтво про народження (повторне) видане 08.08.2023, бланк серії НОМЕР_5 .

Отже, вказані обставини підтверджують те, що позивач є батьком трьох дітей до 18 років.

Зазначеним Законом №2232-ХІІ не визначено поняття «утримання дітей», проте такі правовідносини є предметом регулювання Сімейного кодексу України.

Відповідно до частин 2, 4 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (частиною 2 статті 166 Сімейного кодексу України).

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до статті 164 Кримінального кодексу України.

Отже, у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від факту зареєстрованого шлюбу між батьками, факту спільного проживання, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.

При цьому, в контексті спірних відносин, визначальним для цієї справи є не встановлення факту проживання однією сім`єю, а утримання позивачем неповнолітніх дітей, у зв`язку із чим суд не може погодитись із доводами відповідача щодо необхідності долучення до рапорту про звільнення за сімейними обставинами документів, які підтверджують факт спільного мешкання ОСОБА_1 з дітьми.

Частинами 1-3 статті 181 Сімейного кодексу України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Таким чином, на ОСОБА_1 , як батька дочки ОСОБА_2 , сина ОСОБА_7 та сина ОСОБА_8 , згідно з чинним законодавством покладено обов`язок утримувати своїх дітей.

На підтвердження своєї участі у матеріальному забезпеченні своєї родини позивач стверджує, що він регулярно надавав таку допомогу шляхом передачі готівкових коштів у 2022 році та шляхом перерахування, що підтверджується відповідними квитанціями банківської установи. Гроші перераховувалися на картку дочки позивача ОСОБА_2 , оскільки картковий рахунок дружини позивача заблоковано, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено копії квитанцій АТ «КБ «Приватбанк» про перерахування позивачем 23.12.2022, 23.01.2023, 23.02.2023, 23.03.2023, 23.01.2024, 23.02.2024, 23.03.2024, 23.09.2023, 23.10.2023, 23.11.2023, 21.12.2023, 23.04.2023, 26.05.2023, 23.06.2023, 23.07.2023 на розрахунковий рахунок ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 6000,00 грн щомісячно.

Судом встановлено та відповідачем не спростовано, що у позивача заборгованість зі сплати аліментів на користь дітей відсутня.

Відповідно до частини 2 статті 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Матеріали адміністративної справи не містять рішення суду, згідно з яким ОСОБА_1 звільнено від обов`язку утримувати своїх дітей.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що обставини перебування на утриманні позивача трьох дітей віком до 18 років знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною відмову ВЧ НОМЕР_1 у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 26.05.2024 про звільнення його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Згідно з пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення) закріплено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право на їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення з військової служби, у порядку, визначеному пунктом 242 Положення, та направлення їх на військовий облік до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання.

Відповідно до пункту 241 Положення накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Згідно з правовими нормами пункту 242 Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Таким чином слідує, що право позивача на звільнення у зв`язку із перебуванням на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років кореспондується із обов`язком відповідача - ВЧ НОМЕР_1 звільнити останнього з військової служби за вказаною підставою за наявності документів, які підтверджують це право.

Суд зауважує, що в даному випадку у відповідача немає дискреційних повноважень, оскільки закон не передбачає будь-яких альтернативних варіантів рішення за наслідками вирішення рапорту військовослужбовця за встановлених судом обставин. Обраний позивачем спосіб захисту своїх прав є ефективним та не суперечить закону.

Як наслідок, з метою поновлення порушених прав позивача, відповідача належить зобов`язати звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ згідно з його рапортом від 26.05.2024.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Частиною 1 статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності своїх дій, а тому заявлені позивачем позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

У силу вимог частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 9, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 26.05.2024 про звільнення його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» згідно з його рапортом від 26.05.2024.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 968,96 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя І.В. Батрак