Справа № 500/882/24
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/882/24 пров. № А/857/14169/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

судді-доповідача: Судова-Хомюк Н.М.,

суддів: Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року у справі № 500/882/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби,

суддя у І інстанції ОСОБА_2 ,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

дата складення повного тексту рішення 18 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся в Тернопільський окружний адміністративний суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі також ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив суд:

стягнути із Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 395803,10 грн середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.11.2023 р., №317, з 03.11.2023 р. позивача було звільнено з військової служби, виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, однак, надане йому не було.

09.11.2023 р. військовою частиною НОМЕР_1 на поточний банківський рахунок позивача було зараховано 3204 гривні 62 копійки, а 24.11.2023 р. - 59946 гривні 57 копійки, що підтверджується відповідною випискою.

Таким чином, остаточний розрахунок військовою частиною НОМЕР_1 з позивачем було проведено 24.11.2023 року, однак виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку військовою частиною НОМЕР_1 , досі не здійснено. Для відновлення порушеного права звернувся із позовом до суду.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року позов задоволено.

Визнано дії Військової частини НОМЕР_1 протиправними щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 листопада 2023 року по 28 січня 2024 року, з урахуванням положень ст. 117 КЗпП України.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 листопада 2023 року по 28 січня 2024 року, з урахуванням положень ст. 117 КЗпП України.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Зазначає, що відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, який обчислюється за весь період протиправної затримки виплати належних йому коштів до проведення повного розрахунку з позивачем.

Крім цього, до апеляційної скарги долучає довідку про доходи позивача за останні два місяці служби, в якій розраховано середньоденне грошове забезпечення.

Просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу. Вказує, що рішення першої інстанції прийняте із правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому варто відхилити доводи апелянта, наведені в апеляційній скарзі, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року залишити без змін.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно положень статті 311 КАС України.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.08.2023 року, солдата ОСОБА_1 , призначеного наказом командира окремої механізованої бригади (по особовому складу) від 06 серпня 2023 року № 332-РС на посаду, з 06 серпня 2023 року зарахувати до списків особового складу частини, на всі види забезпечення і вважати таким, що з 06 серпня 2023 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків (витяг з наказу від 06.08.2023 року № 228 міститься в додатках - додаток № 1).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.11.2023 р., №317, з 03.11.2023 р. позивача було звільнено з військової служби, виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, однак, надані йому не було.

Як вбачається із відповіді військової частини НОМЕР_1 від 08.12.2023 р., №612/фс, у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №317 від 03.11.2023 року, при звільненні з військової служби йому було нараховано та мало бути виплачено наступні кошти:

Оклад за військовим званням за період з 01 по 03 листопада 2023 року -53 гривень 00 копійок (без урахування військового збору);

Посадовий оклад за період з 01 по 03 листопада 2023 року - 273 гривень 00 копійок (без

урахування військового збору);

Надбавка за вислугу років за період з 01 по 03 листопада 2023 року - 81 гривень 50 копійок (без урахування військового збору);

Надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% від окладу грошового утримання за період з 01 по 03 листопада 2023 року - 264 гривень 87 копійок (без урахування

військового збору);

Премію за період з 01 по 03 листопада 2023 року в розмірі 535% від посадового окладу включно - 1460 гривень 55 копійок (без урахування військового збору);

Грошова компенсація за невикористану щорічну основну відпустку за 31 добу - 22040 гривень 23 копійок (без урахування військового збору);

Грошова допомога на оздоровлення за 2023 рік відповідно до наказу Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260 - 21329 гривень 25 копійок (без урахування військового збору);

Одноразова грошова допомога по звільненню, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 року №460 в розмірі 4% за 18 місяців, але не менше 25% місячного грошового забезпечення - 15357 гривень 06 копійок (без урахування військового збору);

Грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, яка надається відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не надавалась у зв`язку із відсутністю підтверджуючих документів.

09.11.2023 р. військовою частиною НОМЕР_1 на поточний банківський рахунок позивача було зараховано 3204 гривні 62 копійки, а 24.11.2023 р. - 59946 гривні 57 копійки, що підтверджується відповідною випискою.

Таким чином, остаточний розрахунок військовою частиною НОМЕР_1 з позивачем було проведено 24.11.2023 року, однак виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку військовою частиною НОМЕР_1 , досі не здійснено.

Відповідно до положень законодавства, після того, військова частина НОМЕР_1 у повному розмірі розрахувалася із ОСОБА_1 у останнього виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення відповідач не провів з ним розрахунок у повному обсязі. Нормами статей 116, 117 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі ж невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Суд першої інстанції робить висновок, що за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення статті 117 КЗпП України, згідно із якою на відповідача покладається обов`язок виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.

З приводу спірних правовідносин апеляційний суд зазначає наступне.

У статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 1-1 закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складаються з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення визначає закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Разом з тим, цим Законом не передбачена відповідальність за порушення строків розрахунку при звільненні.

Водночас така відповідальність врегульована Кодексом законів про працю України.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Тому, до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення Кодексу законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у по справі №813/356/16.

Cпеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) (далі - КЗпП України) як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в редакції чинній після 19.07.2022, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, не проведення з вини уповноваженого органу розрахунку з працівником у строк передбачений ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Тобто, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, зокрема, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати ( індексації) і проведення цієї виплати.

Статтею 117 КЗпП України не визначає чітких критеріїв оцінки пропорційності розміру виплати за цією статтею. При цьому, Верховним Судом сформовано ряд правових позицій, які застосовують співмірність розміру виплат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні за відсутності законодавчого врегулювання цього.

Суд першої інстанції встановив, що позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 03.11.2023.

Із матеріалів справи слідує, що 09.11.2023 військовою частиною НОМЕР_1 на поточний банківський рахунок позивача було зараховано 3204 гривні 62 копійки, а 24.11.2023 - 59946 гривні 57 копійки, що підтверджується відповідною випискою.

Таким чином, остаточний розрахунок військовою частиною НОМЕР_1 з позивачем було проведено 24.11.2023.

Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі статтею 117 КЗпП України.

Відмова військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі статті 116 КЗпП України роботодавець повинен виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.

Позивач звільнений з військової служби з 03.11.2023. Тому відлік строку затримки щодо виплати позивачу заробітної плати розпочинається з 04.11.2023, з дня, наступного за днем, у який позивачу не виплачене в повному обсязі грошове забезпечення.

Колегія суддів вважає хибними розрахунки середньоденного грошового забезпечення позивача, що наведені в рішенні суду першої інстанції, оскільки з таких слідує, що при обрахунку середньоденного грошового забезпечення було враховано всі виплати, що мали виплачувались позивачу що прямо суперечить пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, яким передбачено, виплати, які при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги довідку, надану відповідачем до апеляційної скарги, з якої слідує, що позивачу нараховане середньоденне грошове забезпечення у вересні 2023 року в сумі 596,30 грн, в жовтні 332,92 грн. Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед виключенням зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення становить 464,61 грн ((596,30+332,90)/2).

Враховуючи вищенаведене, сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 04.11.2023 по 24.11.2023, що становить 21 календарний день, 9756,81 грн (464,61 грн х 21 календарний день).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 листопада 2023 року по 24 листопада 2023 року в сумі 9756,81 грн.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та допустив невідповідність висновків, викладених у його судовому рішенні, таким обставинам. Відтак, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, скасувати оскаржуване рішення суду та задовольнити частково позовні вимоги.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року у справі № 500/882/24 скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 9756 (дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят шість) грн 81 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник