Справа № 160/19077/24
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2024-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
16.07.2024 року представник ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач), в якому просив:
- визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1 - протиправною та дискримінаційною, визнати протиправними та дискримінаційними та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 , викладене в листі Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 12.01.2024 року та визнати протиправними та дискримінаційними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області стосовно відмови поновити виплату пенсію ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 11.04.2014 року, на вказаний нею банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, у розмірі відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
В обґрунтування представник позивача посилався на те, що позивач є громадянкою України та проживала за адресою: АДРЕСА_1 . З 11.04.2014 року позивач виїхала проживати до Держави Ізраїль та після цього їй було припинено виплату пенсії за віком, призначену з 04.06.2008 року. Звернувшись до відповідача із заявою про поновлення пенсії, представник отримав рішення про відмову в поновленні пенсії з підстави недотримання вимоги щодо особистого звернення за поновленням пенсії. Оскільки непроведення виплати пенсії позивачу відбулося з вини ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, вона має право звернутися за захистом своїх порушених прав без обмеження будь-яким строком. Окрім того, представник позивача зазначив, що позивачу належить отримати компенсацію втрати частини доходів та відповідач має провести індексацію нарахованої позивачу пенсії. Вбачаючи в діях відповідача порушення прав позивача та дискримінацію за національністю, представник позивача звернувся до суду за захистом порушеного права позивача.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.07.2024 року позовна заява була залишена без руху та позивачу встановлений десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви.
02.08.2024 представник позивача звернувся до суду з заявою про усунення недоліків позову.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.08.2024 року відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами з 20.08.2024 року, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно із ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонеркою, що підтверджується наданою копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 18.06.2008 року та отримувала пенсію за віком.
01.06.2023 року представник позивача адвокат Меламед В.Б. звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про поновлення пенсії, в якій посилався, що до 11.04.2014 року позивач отримувала призначену пенсію, але після її виїзду на постійне місце проживання до Держави Ізраїль виплата пенсії була припинена.
До звернення представник позивача подав заяву про поновлення пенсії, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, РНОКПП, копію трудової книжки та копію пенсійного посвідчення.
Заява та додані до неї документи були подані в електронному вигляді через електронний кабінет на порталі електронних послуг ПФУ.
Заяви про поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.
За даними довіреності, виданої представнику, позивачка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 і на території України не має місця реєстрації та електронна пенсійна справа позивача відсутня, а тому неможливо розглянути заяву про поновлення виплати пенсії позивача.
25.12.2023 року представник позивача звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою в порядку Закону України «Про адміністративну процедуру» та просив визнати бездіяльність ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо не розгляду по суті заяви про поновлення ОСОБА_1 виплати пенсії з 11.04.2014 року та розглянути по суті заяву.
Отже, спір між сторонами виник з підстав відмови в поновленні виплати пенсії позивачу.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст. 51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058- IV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-IV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-IV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Отже, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Верховний Суд України у своїй постанові від 06.10.2015 року у справі № 21-2419а15 зазначив, що з дня набрання чинності рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Отже, суд приходить висновку, що позивач як громадянка України, яка отримувала пенсію, з урахуванням рішення Конституційного Суду від 07.10.2009 року №25-рп/2009 має право на поновлення виплати пенсії у разі виїзду на постійне місце проживання за кордон.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного Фонду України 25.11.2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 року №13-1) (далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до п. 2.8 Порядку 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до п. 2.9 Порядку 22-1 під час подання заяв, передбачених пунктом 1.1 розділу І ( в тому числі заяви про поновлення виплати пенсії) особою пред`являється паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України (для іноземців та осіб без громадянства - паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, посвідка на постійне проживання, посвідчення біженця або інший документ, що підтверджує законність перебування іноземця чи особи без громадянства на території України), свідоцтво про народження дитини (за відсутності у дитини паспорта громадянина України). Особи, які тимчасово проживають за кордоном (крім осіб, які проживають на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором), надсилають копії вищезазначених документів, засвідчені в порядку, визначеному пунктом 2.23 цього розділу, та документ про посвідчення факту, що фізична особа є живою.

Відповідно до п. 1 Пам`ятки пенсіонеру, що міститься у Порядку № 22-1 пенсіонери мають право звертатися до територіального органу Пенсійного фонду України особисто або через законного представника, представника, повноваження якого оформлено у встановленому законом порядку (у випадках, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Таким чином, пенсіонер наділений правом вибору щодо особистого звернення до органу, що призначає пенсію, або через свого представника, в тому числі щодо питання поновлення виплати пенсії.

Що стосується відсутності підстав для поновлення виплати раніше призначеної пенсії через відсутність електронної пенсійної справи, то переведення в електронний формат пенсійної справи не відноситься до повноважень позивача.

Електронна пенсійна справа позивача формується та ведеться відповідно до вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг», "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" та «Про захист персональних даних» безпосередньо відповідачем, а тому позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю в електронному вигляді її пенсійної справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону №1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Порядок прийому та розгляду заяви про поновлення виплати раніше призначеної пенсії визначений розділом IV Порядку № 22-1.

Відповідно до п. 4.2 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Відповідно до п. 4.3 Порядку № 22-1 рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника органу, що призначає пенсію, на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.

Отже, заява представника ОСОБА_3 мала бути розглянута по суті, відповідно до положень Порядку № 22-1 та ч. 2 ст. 49 Закону № 1058-IV, за принципом екстериторіальності відповідним структурним підрозділом ПФУ та за результатами цього розгляду мало бути ухвалено одне з двох рішень, про поновлення виплати пенсії позивачу, або про відмову у поновленні виплати пенсії.

З матеріалів справи вбачається, що заява представника позивача про поновлення виплати раніше призначеної пенсії була розглянута в порядку Закону України «Про звернення громадян» та представнику роз`яснено про неможливість розгляду цієї заяви, оскільки позивач на території України не має місця реєстрації та електронна пенсійна справа ОСОБА_2 відсутня.

Інша заява була подана адвокатом Меламедом В.Б. в порядку Закону України «Про адміністративну процедуру», в якій по суті представник оскаржує протиправність дій відповідача щодо не розгляду заяви від 01.06.2023 року про поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

Отже, з поданих представником позивача документів вбачається, що його заява від 01.06.2023 року фактично розглянута не була і відповідне рішення, як це встановлено ч. 2 ст. 49 Закону № 1058-IV та п. 4.3 Порядку № 22-1 за наслідками розгляду не ухвалено.

В позовній заяві представник позивача оскаржує рішення про відмову у поновленні пенсії, викладене в листі від 12.01.2024 року, проте цей лист був наданий представнику позивача у зв`язку з його зверненням відповідно до Закону України «Про адміністративну процедуру» та в розумінні в розумінні п. 10 ч. 1 ст. 2 Закону такий лист не є процедурним рішенням.

До того ж, Закон України «Про адміністративну процедуру» в ст. 79 передбачає суб`єктів розгляду скарги на процедурне рішення і до суду представник позивача мав право звернутися за умови відсутності адміністративного органу вищого рівня, який розглядає скаргу щодо прийнятого процедурного рішення, дій чи бездіяльності адміністративного органу та за відсутності комісії з розгляду скарг.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що заява представника позивача від 01.06.2023 року фактично розглянута не була і рішення встановленої форми за наслідками розгляду не прийнято, суд вважає необхідним вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у розгляді заяви представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 від 01.06.2023 року про поновлення виплати пенсії та зобов`язати відповідача розглянути заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 від 01.06.2023 року про поновлення виплати пенсії відповідно до вимог ч. 2 ст. 49 Закону № 1058-ІV та Порядку № 22-1 з урахуванням зроблених судом висновків.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 21.10.2021 року у справі № 353/265/17 та від 04.05. 2022 року у справі № 805/5133/18-а та від 04.07.2022 року у справі № 380/22572/21.

В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо позовних вимог в частині виплати компенсації втрати частині доходів та індексації суд вважає необхідним відмовити в задоволенні цієї частини вимог з огляду на те, що вони є передчасними.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, однак виплату пенсії позивачці за період з 11.04.2014 року не здійснено, питання щодо нарахування індексації пенсійним органом не вирішувалось а тому, відповідно задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній та може виникнути лише в майбутньому.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені в ході судового розгляду справи, суд доходить висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими в частині, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову сторони, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 968,96 грн, що документально підтверджується квитанцією № 0830-4843-2381-3972 від 01.08.2024 року

Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 484,48 грн, з урахуванням часткового задоволення позову підлягає стягненню на користь позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 255,257-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у розгляді заяви представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 від 01.06.2023 року про поновлення виплати пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розглянути заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 від 01.06.2023 року про поновлення виплати пенсії відповідно до вимог ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та відповідно до Порядку № 22-1, з урахуванням зроблених судом висновків.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду Українки в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 484 грн. 48коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець