Справа № 420/11257/24
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2024-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванова Е.А., розглянувши у спрощеному письмовому провадженні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі відповідач) від 22.02.2023 №2000-0302-9/22627 про відмову в призначенні пенсії за віком позивачу; зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 15.02.2023 про призначення з пенсії за віком починаючи з 07.12.2022, зарахувавши до страхового стажу позивача період роботи з 25.01.1988 по 20.08.1989 у колгоспі «Слава», з 05.09.1989 по 08.05.1991 в кооперативі «Услуга», з 01.11.1991 по 18.12.1993 в приватному малому підприємстві «Садко», з урахуванням висновків суду викладених у судовому рішенні, мотивуючи це тим, що 15.02.2023 він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком, яку за принципом екстериторіальності було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач). 22.02.2023 Відповідачем прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії, яке мотивоване відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно доданого до рішення розрахунку страховий стаж становить 13 років 1 місяць 22 дні, тоді як необхідним є стаж 15 років. Як вбачається зі змісту рішення за доданими документами до загального страхового стажу зараховано не всі періоди, а саме періоди згідно трудової книжки НОМЕР_1 , від 12.06.1987 року, з 02.11.1991 року по 18.12.1993 року, оскільки відсутня посада особи, яка провела запис, та період з 18.11.2001 року по 31.12.2003 року, відсутня дата звільнення.

На запит від 06.11.2023 Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області листом №1500-0202-8/164832 від 21.11.2023 повідомило більш розширене тлумачення наведеного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Зокрема, в листі зазначено, що до страхового стажу не зараховані періоди роботи згідно записів трудової книжки від 12.06.1987 НОМЕР_1 : - з 25.01.1988 по 20.08.1989 у колгоспі «Слава», оскільки відсутня інформація про кількість відпрацьованих вихододнів; - з 05.09.1989 по 08.05.1991 період роботи в кооперативі Услуга, у зв`язку із відсутністю номерів протоколів про зарахування та звільнення; - з 01.11.1991 по 18.12.1993 в приватному малому підприємстві Садко, оскільки наявне виправлення в даті та наказі про прийняття, запис про звільнення завірено печаткою неіснуючої держави та відсутня посада особи, яка провела запис; з 18.11.2001, так як відсутній запис про звільнення, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58.

Безпідставно не зараховані відповідачем періоди його страхового стажу складають: - з 25.01.1988 по 20.08.1989 - 1 рік 6 місяців 25 днів в колгоспі «Слава»; - з 05.09.1989 по 08.05.1991 - 1 рік 8 місяців 3 дні в кооперативі «Услуга»; - з 01.11.1991 по 18.12.1993-2 роки 1 місяць 7 днів в приватному малому підприємстві «Садко». Загалом не зарахований період мого страхового стажу становить 5 років 3 місяці 5 днів. Зі змісту розрахунку страхового стажу, який додано до оскарженого рішення вбачається, що пенсійним органом зараховано загалом страхового стажу 13 років 1 місяць 22 дні.

Отже, у разі зарахування вищенаведених періодів до його страхового стажу, його загальна тривалість повинна становити 18 років 4 місяці 27 днів, що є достатнім для призначення пенсії за віком при досягненні особою віку 65 років.

Вважає, що вищенаведене рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 22.02.2023 прийнято всупереч вимог закону, тому підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 14.05.2024 року відкрито позовне провадження та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

20.06.2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов у якому він просить відмовити у позові з підстав того, що позивач звернувся до ГУ Пенсійного фонду України в Харківській області з питання призначення пенсії за віком. На день звернення вік позивача ОСОБА_1 становить 65 років, необхідний страховий стаж заявника становить 15 років, страховий стаж заявника становить 13 років 01 місяців 22 день, а відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивачу відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Результатом розгляду документів, доданих до заяви встановлено, що до загального страхового стажу зараховано не всі періоди, а сам період згідно трудової книжки НОМЕР_1 , від 12.06.1987 року, з 02.11.1991 року по 18.12.1993 року,оскільки відсутня посада особи, яка провела запис, та період з 18.11.2001 року по 31.12.2003 року, відсутня дата звільнення. До загального страхового стажу зараховано всі періоди згідно наданих документів та діючого законодавства. Крім того позивачу ОСОБА_1 до страхового стажу не зараховані періоди роботи згідно записів трудової книжки від 12.06.1987 року НОМЕР_1 , а саме : - з 25.01.1988 по 20.08.1989 у колгоспі «Слава», оскільки відсутня інформація про кількість відпрацьованих вихододнів; - з 05.09.1989 по 08.05.1991 періоди роботи в кооперативі «Услуга», у зв`язку із відсутністю номерів протоколів про зарахування та звільнення; - з 01.11.1991 по 18.12.1993 в приватному малому підприємстві «Садко», оскільки наявне виправлення в даті та наказі про прийняття, запис про звільнення завірено печаткою неіснуючої держави та відсутня посада особи, яка провела запис; - з 18.11.2001, так як відсутній запис про звільнення, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58. Згідно з приписами статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Дослідивши зміст заяв по суті справи, надані до суду письмові докази у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

15.02.2023 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком, яку за принципом екстериторіальності було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач).

22.02.2023 за результатом розгляду заяви відповідачем прийнято рішення №21000-0302-9/22627 про відмову в призначенні пенсії, яке мотивоване відсутністю необхідного страхового стажу 15 років, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно доданого до рішення розрахунку страховий стаж становить 13 років 1 місяць 22 дні.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення за доданими документами до загального страхового стажу згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 12.06.1987 року не зараховано наступні періоди, а саме: з 02.11.1991 року по 18.12.1993 року, оскільки відсутня посада особи, яка провела запис, та період з 18.11.2001 року по 31.12.2003 року, відсутня дата звільнення.

Також на додаткове звернення позивача Головним управлінням ПФУ в Одеській області надана відповідь 21.11.2023 року №1500-0202-8/164832 у якому повідомлено, що до страхового стажу не зараховані також періоди: з 25.01.1988 по 20.08.1989 року у колгоспі «Слава» оскільки відсутня інформація про кількість відпрацьованих вихододнів; з 05.09.1989 по 08.05.1991 р. в кооперативі «Услуга» у зв`язку із відсутністю номерів протоколів про зарахування та звільнення, з 01.11.1991 по 18.12.1993 в малому підприємстві «Свдко» оскільки наявні виправлення в даті та наказі про прийняття, запис про звільнення завірено печаткою неіснуючої держави та відсутня посада особи, яка провела запис, з 18.11.2001 року та як відсутній запис про звільнення, що є порушенням вимог Інструкції №58(а.с.25).

Згідно даних трудової книжки позивача НОМЕР_1 , від 12.06.1987 року у ньому містяться спірні записи: № 3 від 25.01.1988 року про прийняття до колгоспу «Слава» тесляром рішення правління колгоспу протокол №1 від 27.01.1988р. та №; від 20.08.1989р. про звільнення з колгоспи за власним бажанням рішення правління колгоспу протокол №8 від 24.08.1989р.

Відповідно до статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Страховий стаж обчислюється в місяцях.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абзац 1 частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV).

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону № 1058-IV, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 15 до 19 років.

Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-ХІІ(далі - Закон №1788-ХІІ).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону N 1788- XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Отже, законодавець передбачив зарахування до страхового стажу періоду роботи та членства у колгоспі і визначив для цього певні умови та порядок. Так, за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, то враховується час роботи за фактичною тривалістю, якщо ж виконував встановлений мінімум трудової участі або не виконував з поважних причин, то зараховується весь період роботи.

Згідно п.п. 1, 2 постанови Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310 "Про трудові книжки колгоспників" (далі - Постанова № 310), трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспів з моменту прийняття їх в члени колгоспу.

Відповідно до п.п. 5, 6 Постанови № 310, до трудової книжки колгоспника вносились наступні дані, зокрема: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом дочленів колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, припинення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання; відомості про нагородження та заохочення.

Всі записи в трудовій книжці завіряються в усіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженого правлінням колгоспу особи та печаткою. Відповідальність за організацію роботи по веденню, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладено на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасність та правильність заповнення трудових книжок несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа (п. 13 Постанови № 310).

Виходячи з наведеного трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів.

Не зазначення мінімуму трудової участі в громадському господарстві свідчить лише про неналежне заповнення трудової книжки самим роботодавцем та жодним чином не впливає на факт перебування його із вказаним колгоспом у трудових відносинах. Помилка особи, яка допустила таке порушення при заповненні трудової книжки колгоспника не може впливати на пенсійні права, а отже, підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи колгоспника, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі № 754/14898/15-а.

Згідно відомостей архівного витягу №04-03/34 від 05.04.2018, який виданого архівним відділом Драбівської районної державної адміністрації Черкаської області, з протоколу №1 засідання правління колгоспу «Слава» (с. Криштопівка, Драбівського р-ну, Черкаської обл.) від 27.01.1988, вирішено прийняти ОСОБА_1 в колгосп на роботу на посаду плотником з 25.01.1988. Крім того, в архівному витязі містяться відомості витягу з протоколу №10 засідання правління колгоспу «Слава» (с. Криштопівка, Драбівського р-ну, Черкаської обл.) від 24.08.1989, яким вирішено звільнити ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням (а.с.23).

Окрім наведеного протоколом загальних зборів колгоспників, які відбулися 22.06.1990 вирішено зарахувати ОСОБА_1 невироблений мінімум виходнів у колгоспі за 1988-1989 роки. Вказаний витяг виданий та завірений архівним відділом Драбівської районної державної адміністрації(а.с.21).

Отже, враховуючи зарахування членами колгоспу виробленого мінімуму вихододнів у колгоспі за 1988-1989 роки відсутні підстави вважати невиконання без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі у колгоспі «Слава», оскільки за вказане рішення проголосували усі 232 присутні на зборах члени колгоспу.

Щодо незарахування періодів роботи з 05.09.1989 по 08.05.1991 та з 01.11.1991 по 18.12.1993. та з 01.11.1991р. по 18.12.1993р.

У трудовій книжці НОМЕР_1 від 12.06.1987 року міститься запис №5 від 05.09.1989р про прийняття на роботу реалізатором парфумерної ділянці кооперативу «УСЛУГА» протокол від 30.09.1989р. та №6 від 08.05.1991 року про звільнення за власним бажанням протокол від 31.05.1991р. засвідчені підписом посадової особи та печаткою підприємства.

Також міститься запис №9 від 01.11.1991 року про прийняття по переведенню реалізатором косметичної ділянки приватного малого підприємства «Садко» накз №7 від 01.11.1991р., та запис № 10 від 18.12.1993 року звільнений за власним бажанням наказ №36 від 18.12.1993 року засвідчені підписом та печаткою підприємства та у вказаних записах відсутні жодні виправлення у датах, що спростовує зазначення про таку обставину у листі ГУ ПФУ в Одеській області (а.с.17).

Згідно із статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно з вимогами ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, наявність трудового стажу підтверджується у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок).

Відповідно до п. 1 Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58 (далі - Інструкція №58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993р. за №110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

При цьому, як передбачено пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993р. №301 Про трудові книжки працівників, заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідно до пункту 1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників підприємств, установ і організацій (надалі підприємств) усіх форм власності, які пропрацювали на них понад 5 днів, включаючи осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Отже, з наведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З огляду на зазначене, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 року по справі № 654/890/17 (провадження № К/9901/22832/18).

Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

У постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.

Щодо аргументу ГУ ПФУ в Одеській області вказаному у листі про проставлення на записі печатки ПМП «Садко» з назвою не існуючей держави, то суд вважає це безпідставним виходячи з наступного.

Верховною Радою СРСР 16 липня 1990 року прийнята Декларація про

державний суверенітет України № 55-XII.

На реалізацію вищевказаної Декларації Верховною радою УРСР прийнятий 7 лютого 1991 року Закон УРСР «Про власність» N 697.

Згідно п.4. та п.5 ст.2 Закону УРСР №697 власність в Українській РСР виступає в таких формах: індивідуальна (особиста і приватна трудова), колективна, державна.

Всі форми власності є рівноправними.

Власність в Українській РСР існує в різних формах. Українська РСР створює рівні умови для розвитку всіх форм власності та їх захисту.

Відповідно до ст. 3 Закону УРСР №697 суб`єктами права власності в Українській РСР визнаються: народ України, громадяни, юридичні особи та держава.

Суб`єктами права власності в Українській РСР відповідно до цього Закону можуть бути також інші радянські республіки, Союз РСР, інші держави, їх юридичні особи, спільні підприємства, міжнародні організації, громадяни інших держав та особи без громадянства.

Майно може належати на праві спільної (часткової або

сумісної) власності громадянам, юридичним особам і державам.

Допускається об`єднання майна, що є власністю громадян, юридичних осіб і держави, та створення на цій основі змішаних форм власності, в тому числі власності спільних підприємств з участю юридичних осіб і громадян інших держав.

Відповідно до ст.4 та ст.5 Закону УРСР №697 власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом,

діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам.

Власник має право на договірній основі використовувати працю громадян.

Власник зобов`язаний забезпечити громадянину, праця якого використовується, соціальні, економічні гарантії та права, передбачені законом.

Верховною Радою УРСР 7 лютого 1991 року прийнятий Закон N 698-XII «Про підприємництво».

Згідно ст. 1 та ст.2 Закону №698 підприємництво - це самостійна ініціатива, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню

робіт, наданню послуг та заняття торгівлею з метою одержання

прибутку.Суб`єктами підприємницької діяльності (підприємцями) можуть бути: громадяни Української РСР, інших держав, не обмежені законом у правоздатності або дієздатності; юридичні особи всіх форм власності, встановлених Законом Української РСР "Про власність".

Відповідно до ст. 9 та ст. 12 Закону УРСР №698 для здійснення підприємницької діяльності підприємець має право укладати з громадянами договори про використання їх праці.

При укладанні трудового договору (контракту, угоди) підприємець зобов`язаний забезпечити умови та охорону праці, її оплату не нижче встановленого в республіці мінімального рівня, а також інші соціальні гарантії, включаючи соціальне й медичне страхування та соціальне забезпечення відповідно до чинного законодавства.

Держава гарантує всім підприємцям, незалежно від обраних ними

організаційних форм підприємницької діяльності, рівні права і

створює рівні можливості для доступу до матеріально-технічних,

фінансових, трудових, інформаційних, природних та інших ресурсів.

Постановою Верховної ради України від 24 серпня 1991 року № 1427-XII Україну проголошено незалежною демократичною державою.

Таким чином до 24.08.1991 року всі підприємства створені за Законами УРСР правомірно мали на печатках назву країни «УРСР».

Першим документом в законодавстві України, який регулював опис печаток та штампів була Інструкція про порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів, затверджена наказом МВС України №643 від 18.10.1993 року та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.10.1993 року №164.

Водночас Постанова Верховної Ради України від 11.05.1992 р. "Про заходи щодо забезпечення виконання вимог дозвільної системи" № 2318-XII та Інструкція про порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів", затверджена наказом МВС України від 18.10.1993 р. № 64,3 або будь який нормативний акт того часу не містять положень про нечинність раніше виданих печаток та штампів та про обов`язок їх заміни, а тому наявність на печатці приватного малого підприємства тексту «УРСР» не суперечить законодавству на дату внесення запису до трудової книжки.

Та обставина, що підприємство не змінило свою печатку на нову після припинення СРСР, не робить документи, які засвідчені нею, неправдивими, крім того як вище вказував суд позивач не мав повноважень впливати на рішення керівництва підприємства щодо заміни печатки ПМП.

Вищенаведені обставини в їх сукупності вказують на незаконність оскарженого рішення відповідача, що є підставою для його скасування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на вищенаведене, суд вважає що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач при зверненні до суду з позовом надав платіжну інструкцію 0.0..1 від 09.04.24р. про сплату судового збору на суму 1211,20грн., тому дані витрати підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 6-8, ч.2 ст.9, ст.ст.10, 77, 90, 242-246 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 22.02.2023 №2000-0302-9/22627 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.02.2023 про призначення з пенсії за віком починаючи з 07.12.2022, зарахувавши до страхового стажу позивача період роботи з 25.01.1988 по 20.08.1989 у колгоспі «Слава», з 05.09.1989 по 08.05.1991 в кооперативі «Услуга», з 01.11.1991 по 18.12.1993 в приватному малому підприємстві «Садко», з урахуванням висновків суду викладених у судовому рішенні.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 1211,20грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими ст..ст.293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач : ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) рнокпп НОМЕР_2 .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов, м.Харків, 61000) .

Суддя Іванов Е.А.