Справа № 600/640/24-а
Суддя: Кушнір Віталіна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2024 р. м. Чернівці cправа № 600/640/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнір В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у перетині державного кордону, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у перетині державного кордону України від 08.02.2024р.

- зобов`язати відповідача за дотриманням позивачем визначених Правилами перетинання державного кордону Постанови Кабінету Міністрів України №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995р та за наявності передбачених законодавством документів здійснити пропуск через державний кордон в супроводі дружини з числа осіб з інвалідністю.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що оскаржуваним рішенням йому відмовлено у перетині державного кордону на виїзд з України з підстав, що попередній супровід його дружини, з числа осіб з інвалідністю, здійснював син, який не повернувся на територію України. Позивач вважає протиправним спірне рішення відповідача, оскільки впевнений, що мав право на перетин державного кордону України як особа, яка має дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність.

Позивач зазначив, що ним подано усі необхідні документи для проходження прикордонного контролю. Водночас, відповідачем не заперечувалась достатність документів наданих позивачем. Позивач звертав увагу на те, що чинне законодавство не вимагає наведення під час здійснення процедури перетину державного кордону відомостей та доказів щодо мети поїздки. На думку позивача, спірне рішення є таким, що порушує його права, а отже підлягає скасуванню.

Ухвалою від 16.02.2024р. відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Вказаною ухвалою, серед іншого, відповідачу встановлено 15-денний термін з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач подав відзив, у якому проти задоволення даного позову заперечував. Відзив обґрунтовано тим, що позивач оскаржує рішення про відмову в перетині державного кордону від 08.02.2024, перетин якого він намагався здійснити у пункті пропуску «Красноїльськ», супроводжуючи дружину ОСОБА_2 . Водночас, згідно витягу з Бази даних «Ризик» від 26.02.2024 та витягу з підсистеми «Ризик» КАІС ПК «Гарт-1» від 26.02.2024 встановлено, що 27.01.2024 громадянка України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі свого сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перетнула кордон через пункт пропуску «Мостиська». Того ж дня ОСОБА_3 повернулась в Україну, натомість ОСОБА_5 в порушення абз.13 п.2.1 Правил не здійснив повернення в Україну.

Самостійне повернення ОСОБА_6 до України в цей же день перетину, на думку відповідача, свідчить про можливість самостійного пересування та відсутність потреби у супроводі сторонніх осіб. Крім того, позивач уклав шлюб із ОСОБА_7 за 2 дні до дати перетину кордону, а в його паспорті міститься штамп про укладення шлюбу з попередньою дружиною - ОСОБА_8 , штамп про розірвання шлюбу відсутній. Вказані обставини наводять на думку щодо можливої фіктивності шлюбу із ОСОБА_7 та підробку свідоцтва про одруження, оскільки ймовірно, що метою шлюбу було не створення сім`ї, а ухилення від мобілізації та подальший виїзд за кордон.

Відповідач також повідомив, що позивач намагався здійснити перетин кордону на підставі цих же документів через пункт пропуску «Порубне», однак знову отримав відмову. Вищенаведене в сукупності свідчить, що позивач неодноразово намагався залишити територію України, нехтуючи своїми конституційними обов`язками військової служби, зокрема щодо належного військового обліку. У зв`язку з цим, вважає, що рішення про відмову позивачу в перетині кордону прийнято в межах повноважень службової особи, є обґрунтованим та законним.

Позивачем подано відповідь на відзив, у якій останній спростовував аргументи відзиву, як такі, що є припущеннями. Указував на відсутність у відповідача повноважень щодо визначення наявності чи відсутності необхідності у супроводі дружини, як особи з інвалідністю, а також здійснення функцій щодо перевірки дотримання позивачем правил військового обліку. Крім того, повідомив, що після подання даного позову його дружині було проведено оперативне втручання, яке планувалось за межами України та не було реалізовано через незаконні дії посадових осіб відповідача. У поданій відповіді на відзив позивач наполягав на задоволенні позову.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , прибув до пункту пропуску "Красноїльськ" з метою перетину державного кордону України як особа, що здійснює супровід своєї дружини ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, на підставі абзацу 3 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 27.01.1995 №57.

Позивачем були надані для перевірки такі документи: паспорт для виїзду за кордон ОСОБА_2 ; паспорт для виїзду за кордон ОСОБА_1 ; пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 ; свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 06.02.2024р.

Відповідачем не заперечувались обставини щодо надання позивачем при перетині кордону вище наведених документів.

Рішенням про відмову у перетинанні державного кордону України (через пункт пропуску Красноїльськ) від 08.02.2024р., яке прийняте начальником 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_5 " (тип Б) лейтенантом ОСОБА_9 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що попередній супровід здійснював син, який не повернувся на територію України.

Не погоджуючись із указаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

До вказаних правовідносин суд застосовує наступні положення чинного законодавства на момент їх виникнення та робить висновки по суті спору.

У відповідності до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61 62, 63 цієї Конституції.

З викладеного слідує, що право особи на пересування та право вільно залишати територію України, передбачене статтею 33 Конституції України може бути обмежено в умовах воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому указами Президента України строк дії режиму воєнного стану неодноразово продовжувався, дія вказаного режиму триває і на час розгляду цієї справи у суді.

Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України Про правовий режим воєнного стану заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Відповідно до п.3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України Про правовий режим воєнного стану .

Відповідно до п.6 ч.1 ст.8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 №389-VIII (далі - Закон №389-VIII) в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України "Про прикордонний контроль" від 05.11.2009р. №1710-VI (далі - Закон №1710-VI) іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Згідно з вимогами Закону №1710-VI повноваженнями щодо надання особам, у тому числі й громадянам України призовного віку, дозволу на перетинання державного кордону України надані уповноваженим посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України (статті 3, 6 Закону №1710-VI).

Згідно п.8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 року №1455, перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Статтею 3 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994р. №3857-XII визначено, що перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

При цьому п.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 року №57 (у редакції, на час виникнення спірних відносин) передбачено, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2-1 названих Правил, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право: особи, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність.

Отже, з наведених положень чинних на момент виникнення спірних правовідносин вбачається, що право виїзду за межі України в умовах воєнного стану мають особи, які мають дружину із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таку дружину для виїзду за межі України. Однак таке право обумовлено наявністю сукупності наступних підстав: наявністю документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність.

Судом встановлено, що 08.02.2024р. позивачем при спробі перетину державного кордону України через пункт пропуску "Красноїльськ" разом зі своєю дружиною, ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, уповноваженій особі були надані для перевірки такі документи: паспорт для виїзду за кордон ОСОБА_2 ; паспорт для виїзду за кордон ОСОБА_1 ; пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 ; свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 06.02.2024р.

Відповідач не заперечував у поданому відзиві щодо подання позивачем вказаних вище документів та не наводив жодних зауважень щодо таких.

Отже, суд погоджується з доводами позову про те, що позивачем на підтвердження права перетину державного кордону України в умовах введення воєнного стану на підставі абзацу 3 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 року №57, було надано усі необхідні документи, що підтверджували родинні зв`язки між позивачем та дружиною ОСОБА_2 , її інвалідність 2 групи.

Разом з тим, з оскаржуваного рішення слідує, що таке обґрунтоване тим, що "попередній супровід здійснював син, який не повернувся».

З приводу зазначеної підстави суд зважає на те, що наявність у відповідача інформації про те, що до України не повернулася інша особа (син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ), яка раніше супроводжувала ОСОБА_2 як особу з інвалідністю 2 групи, не може слугувати правовою підставою для відмови саме позивачу в перетинанні державного кордону України за наявності в останнього на те підстав, визначених абзацом 3 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України.

Так, згідно абзацу 13 пункту 2-1Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 року №57, громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, зазначені в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту, які супроводжували осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, для виїзду за межі України, зобов`язані повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували.

Однак, відповідальність за указані вище дії щодо неповернення на територію України має нести саме та особа, на яку вказаними вище положеннями покладено обов`язок повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України, зокрема, особи з інвалідністю, а не позивач.

Суд вважає необґрунтованими аргументи відповідача, наведені у відзиві про те, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення було не надання позивачем документів, які підтверджуються його право на відстрочку від мобілізації, оскільки такі мотиви не слугували підставою для його прийняття.

Крім цього, суд зауважує, що право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану є різними за своєю правовою природою, різняться як законодавчими нормами, якими такі врегульовано, так і органами, що визначають їх наявність.

Також, суд вважає безпідставними висновки відповідача, якими також обґрунтовано прийняття рішення, щодо укладення позивачем шлюбу незадовго до дати перетину кордону та наявності ознак фіктивності шлюбу. Встановлення зазначених обставин не входить до кола обов`язків посадових осіб відповідача, такі обставини не можуть бути предметом оцінки при здійсненні ними повноважень щодо надання особам, у тому числі й громадянам України призовного віку, дозволу на перетинання державного кордону України.

У зв`язку з цим, суд наголошує, що відповідно до змісту статті 14 Закону України "Про прикордонний контроль" рішення уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону про відмову громадянину у праві перетину кордону в кожному випадку повинно бути обґрунтованим, із зазначенням конкретних причин відмови.

Натомість, в оскаржуваному рішенні не зазначено жодної правової підстави для прийняття відмови у перетинанні державного кордону на виїзд з України позивачем, а така підстава як «у зв`язку з тим, що попередній супровід здійснював син, який не повернувся» не ґрунтується на положеннях закону.

З огляду на викладене, перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі законодавства, яке регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; упереджено; недобросовісно й нерозсудливо.

За таких обставин, суд вважає обґрунтованим позов у цій частині та приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення про відмову ОСОБА_1 у перетині державного кордону України від 08.02.2024р.

Щодо позову в частині зобов`язання відповідача за дотриманням позивачем визначених Правилами перетинання державного кордону та за наявності передбачених законодавством документів здійснити пропуск через державний кордон в супроводі дружини з числа осіб з інвалідністю - суд зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що міститься у постановах від 08.05.2018 у справі №815/3799/17, від 21.08.2018 у справі №810/3393/17 зазначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність в ієрархії нормативно-правовим актам.

З огляду на вищевикладене, підстави для задоволення вимоги зобов`язального характеру відсутні.

Одночасно із цим суд враховує, що оскаржуване рішення про відмову в перетині державного кордону не тягне за собою юридичної заборони особі в перетині державного кордону на майбутнє (в наступний раз), тобто таке рішення має разове застосування та приймається на підставі діючого законодавства на основі поданих документів, а тому не створює перешкод в подальшому для перетину кордону України за наявності на це законних підстав.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже сплачений судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати Рішення від 08 лютого 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_1 про відмову у перетинанні державного кордону України (через пункт пропуску "Красноїльськ") ОСОБА_1 .

3. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

4. Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60грн.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 )

Суддя В.О. Кушнір