Справа № 160/10468/24
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2024-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСидоренко Д.В.
за участі секретаря судового засіданняДидочкіна О.В.
позивача представника позивача представника відповідача представника відповідача Прокопенко І.В. Сергієнко Д.М. Барабаш Л.В. Пилипчук Є.О.
Обставини справи: 22.04.2024 року за допомогою системи "Електронний суд" до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України (відповідач-1), Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області (відповідач-2), в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 21.12.2023 №371-кт «Про звільнення ОСОБА_1 » щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Тернівського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області в порядку переведення для подальшої роботи в Головному управлінні Державної міграційної служби у Дніпропетровській області;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області від 26.12.2023 №726-к «Про звільнення та призначення ОСОБА_1 » щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Тернівського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області 26 грудня 2023 року в порядку переведення для подальшої роботи в Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області на підставі наказу Державної міграційної служби України від 21.12.2023 №371-кт, а також призначення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу №8 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області в порядку переведення з 27.12.2023;
- поновити ОСОБА_1 на посаді в Головному управлінні Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, яка є рівнозначною посаді начальника Тернівського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, що була скорочена з 01.11.2023;
- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді в Головному управлінні Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, яка є рівнозначною посаді начальника Тернівського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, що була скорочена з 01.11.2023 та в частині стягнення з Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, Державної міграційної служби України на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачами не було запропоновано позивачу усі вакантні посади, які були рівнозначними посадами начальника Тернівського відділу у місті Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області.
Також позивач зазначає, що відповідачами не було повідомлено про наявність вимог, яким не відповідав би позивач, та/або не було надано інших пояснень чому посади позивачу запропоновані не були, та не було проінформовано про зміни істотних умов праці відповідно до ст.32 КЗпП України.
Ухвалою суду від 10.05.2024 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду у даній справі, відкрито провадження у адміністративній в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами.
24.05.2024р. від ГУ ДМС України в Дніпропетровській області та ДМС України надійшли відзиви на адміністративний позов, в яких відповідачі просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування правових позицій відповідачі вказують на дотримання процедури звільнення та переведення позивача. Так зазначають, що у зв`язку зі скороченням посади начальника Тернівського відділу у місті Кривому Розі Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області, ОСОБА_1 було попереджено про наступне звільнення у зв`язку зі зміною структури ГУ ДМС України в Дніпропетровській області та зміною штатного розпису на 2023 рік, та одночасно запропоновано для переведення наявну в Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області посаду державної служби посаду головного спеціаліста відділу №8 у місті Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області.
Із запропонованою посадою ОСОБА_1 погодився, про що свідчить його підпис, та в подальшому 15.12.2023р. подав заяву з проханням про звільнення з посади начальника Тернівського відділу у місті Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області та 26.12.2023р. заяву з проханням призначити його на посаду головного спеціаліста відділу №8 у місті Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області в порядку переведення.
Також у відзивах відповідачі вказують, зокрема, що інші посади державної служби у ГУ ДМС у Дніпропетровські області були запропоновані іншим керівникам та заступникам керівників територіальних підрозділів, територіальні підрозділи яких під їх керуванням не було повністю ліквідовано; що робота позивача на посаді начальника Тернівського відділу у місті Кривому Розі була далеко не на належному рівні; що відсутній обов`язок пропонувати декілька вакантних посад, та про відсутність обставин вимушеного прогулу.
Ухвалою суду від 09.07.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представники сторін підтримали свої правові позиції в повному обсязі. Позивач та представник позивача висловилися про відсутність заперечень обставин реорганізації структури ГУ ДМС у Дніпропетровські області. Представник відповідач, зокрема, зазначив про пропонування усіх інших вакантних посад інших особам.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши позивача та представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
Попередженням про наступне звільнення, начальника Тернівського відділу у м.Кривому Розі Прокопенка І.В. повідомлено про те, що у зв`язку зі зміною структури ГУ ДМС в Дніпропетровській області, затвердженої Головою ДМС України за погодженням з Міністром внутрішніх справ України та зміною штатного розпису на 2023 рік ГУ ДМС в Дніпропетровській області, затвердженого Головою ДМС України, які були введені в дію наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 31.10.2023 №111, з 01.11.2023 скорочено посаду начальника Тернівського відділу у м.Кривому Розі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, та запропоновано для переведення, відповідно до професійної підготовки та професійної компетенції, наявну в ГУ ДМС у Дніпропетровській області посаду державної служби посаду головного спеціаліста відділу №8 у місті Кривому Розі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області.
Одночасно попереджено про те, що у разі незгоди на переведення на запропоновану посаду протягом встановленого строку (30 календарних днів), позивач буде вважатися таким, що відмовився від такого переведення, та трудовий договір буде припинено на підставі пп.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».
Також, вказане попередження містить відомості про ознайомлення позивача з його змістом та відомості щодо погодження із запропонованою посадою.
Заявою від 15.12.2023 позивач звернувся до Голови ДМС України з проханням звільнити його з посади начальника Тернівського відділу у місті Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області 26 грудня 2023 року в порядку переведення, для подальшої роботи в ГУ ДМС у Дніпропетровській області, за його згодою.
Наказом ДМС України від 21.12.2023р. №371-кт «Про звільнення» ОСОБА_1 звільнено 26.12.2023 року з посади начальника Тернівського відділу у місті Кривому Розі ГУДМС у Дніпропетровській області в порядку переведення для подальшої роботи в Головному управлінні ДМС у Дніпропетровській області відповідно до статті 32 Кодексу законів про працю України.
Заявою від 26.12.2023 позивач звернувся до начальнику ГУ ДМС України у Дніпропетровській області з проханням призначити його на посаду головного спеціаліста відділу №8 у місті Кривому Розі ГУ ДМС в Дніпропетровській області у порядку переведення з Тернівського відділу у місті Кривому Розі ГУ ДМС в Дніпропетровській області з 27.12.2023 року.
Наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 26.12.2023 №726-к «Про звільнення та призначення ОСОБА_1 » наказано вважати ОСОБА_1 таким, що звільнений з посади начальника Тернівського відділу у місті Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області 26 грудня 2023 року в порядку переведення для подальшої роботи в ГУ ДМС у Дніпропетровській області, відповідно до статті 32 Кодексу законів про працю України (пункт 2).
Вважаючи протиправним накази ДМС України від 21.12.2023р. №371-кт «Про звільнення» та ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 26.12.2023 №726-к «Про звільнення та призначення ОСОБА_1 », позивач звернувся до суду з даним позовом.
Перевіряючи правомірність прийняття оскаржуваних наказів, суд виходить з наступного.
Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).
Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).
Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).
Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, який набрав чинності з 11 вересня 1997 року, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Статтею 8 Конвенції передбачено, що кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналася на підставі Указу Президії Верховної ради Української РСР від 14 квітня 1986 року № 2077-ХІІ та яка набрала чинності для України з 13 червня 1986 року (далі - Віденська конвенція), закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися. Відповідно до статті 27 цієї Конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.
Стаття 31 Віденської конвенції визначає загальне правило тлумачення, яке встановлює, що договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору. Відповідно до пункту b) частини третьої цієї статті поряд з контекстом враховується наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2009 року № 1906-IV міжнародні договори є частиною національного законодавства та у разі суперечностей між ними мають вищу юридичну силу, ніж положення актів національного законодавства.
За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України «Про державну службу» (далі Закон №889).
Пунктом 1 ч.1 ст.87 Закону №889 передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Частиною 2 ст.9 КАС України передбачено, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до положень ч.1 ст.160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
При цьому, під предметом позову слід вважати певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, а під підставами позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, які викладаються позивачами виключно у позовній заяві.
В даному випадку, реалізуючи принцип диспозитивної, позивач у позовній заяві, обґрунтовує свої вимоги виключено порушенням порядку пропонування державному службовцю іншої рівнозначної посаду державної служби у разі скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу, у зв`язку з чим безпідставними є позовні вимоги про визнання протиправними та скасування наказу Державної міграційної служби України від 21.12.2023 №371-кт «Про звільнення ОСОБА_1 »№ пунктів 1-2 наказу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області від 26.12.2023 №726-к «Про звільнення та призначення ОСОБА_1 »; поновлення на рівнозначній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Щодо позовних вимог про оскарження наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області від 26.12.2023 №726-к «Про звільнення та призначення ОСОБА_1 » в частині призначення ОСОБА_1 на посаду головного спеціаліста відділу №8 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області в порядку переведення з 27.12.2023, суд зазначає наступне.
Частиною 3 Закону №889 визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Зі змісту наведеної норми слідує, що у разі скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу, державному службовцю пропонується інша рівнозначна посада державної служби або, як виняток, нижча посада державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.
При цьому, державному службовцю пропонується лише одна посада, яка є рівнозначною (посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів - ст.2 Закону 889), та у виключних випадках, тобто у випадку неможливості застосування загального правила пропонування рівнозначної посади, пропонується нижча посада державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.
Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За змістом положень ч.1-2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 5 КАС України визначені способи захисту порушених прав, свобод та інтересів, та зазначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п.4 та п.10 ч.2ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Керуючись приписами ч.2 ст.9 КАС України, а також враховуючи викладені обставини, суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог та зобов`язати ГУ ДМС України в Дніпропетровській області вчинити дії спрямовані на переведення ОСОБА_1 для подальшої роботи в Головному управлінні ДМС України у Дніпропетровській області, відповідно до статті 32 Кодексу законів про працю України, як зазначено в п.1 наказу ДМС України від 21.12.2023 №371-кт «Про звільнення ОСОБА_1 ».
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У цьому контексті, суд звертає увагу на справу «Серявін та інші проти України» рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року, згідно якої зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
У справі «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Враховуючи викладене, на підставі наданих доказів у їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.
Керуючись 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області №726-к від 26.12.2023р.
Зобов`язати ГУ ДМС України в Дніпропетровській області вчинити дії спрямовані на переведення ОСОБА_1 для подальшої роботи в Головному управлінні ДМС України у Дніпропетровській області відповідно до статті 32 Кодексу законів про працю України.
В задоволенні інших вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 09 вересня 2024 року.

Суддя Д.В. Сидоренко