Справа № 440/8952/24
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2024-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2024 року м. ПолтаваСправа № 440/8952/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/8952/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

26.07.2024 ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом, що заявлений до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (надалі - ГУПФ), в якому, з урахуванням уточнень, просить суд визнати протиправним рішення відповідача від 15.07.2024 за №77 на заміну рішення ГУПФ від 09.07.2024 за №77 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , зобов`язавши ГУПФ повторно розглянути її заяву про призначення пенсії за віком.

В якості підстави для звернення до суду заявниця вказує на протиправну, як на її думку, поведінку відповідача, що полягає у безпідставному неприйнятті до уваги під час вирішення питання про призначення пенсії періодів її трудової діяльності в Республіці Вірменія, що призвело до протиправної відмови у призначенні пенсії за віком. Позивач вважає, що відмовляючи у зарахуванні страхового стажу, набутого в Республіці Вірменія, та у призначенні їй пенсії за віком, відповідач проігнорував приписи міжнародних угод у сфері трудової міграції, ратифікованих Україною, та порушив її право на соціальний захист, право на пенсійне забезпечення. З приводу незарахування періодів роботи за відсутності відомостей про роботу згідно з реєстром застрахованих осіб зауважує, що її трудова книжка у повній мірі відображає спірний період роботи.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 31.07.2024 позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 07.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

22.08.2024 до суду засобами системи "Електронний суд" надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача висловив свої заперечення проти задоволення позову з підстав відсутності у позивача необхідного страхового стажу. Зазначив, що за наданими позивачем документами набутого нею загального страхового стажу, який становить 28 років 06 місяців 06 днів, недостатньо для призначення пенсії за віком. У зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу рішенням №77 від 15.07.2024 відмовлено у призначенні пенсії за віком. При цьому, при розгляді заяви позивача до її страхового стажу не було зараховано періоди роботи в Республіці Вірменія з 01.01.1992 по 22.07.1992 та з 22.07.1992 по 06.08.1999 враховуючи те, що з 19.06.2023 для України припинено дію Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 12.03.1992. Крім того не зараховано період роботи з 01.07.2000 по 31.12.2003, оскільки в системі персоніфікованого обліку відсутні відомості про сплату страхових внесків за зазначений період (а.с. 28-30).

Розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

01.07.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як свідчать відомості паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 07.09.1999 Ленінським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області, у віці 60 років звернулася через ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про призначення пенсії за віком, додавши до заяви, окрім документів, що посвідчують особу, такі документи:

- диплом серії НОМЕР_2 про закінчення Полтавського інженерно-будівельного інституту за спеціальністю сільськогосподарське будівництво (а.с. 33);

- трудову книжку серії НОМЕР_3 від 10.08.1986 (а.с. 41-59);

- свідоцтво про укладення шлюбу від 23.10.1986, видане Палацом одруження м. Єреван (Вірменія) (а.с. 40);

- свідоцтво про народження дитини від 26.01.1989 серії НОМЕР_4 , видане Палацом одруження м. Єреван (Вірменія) (а.с. 63).

За висновком пенсійного органу необхідний страховий стаж становить 31 років, тоді як страховий стаж заявника становить 28 років 06 місяців 06 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не зараховано:

- періоди роботи в Республіці Вірменія з 01.01.1992 по 22.07.1992 та з 22.07.1992 по 06.08.1999, оскільки до страхового стажу робота на території Республіки Вірменія враховуються періоди до 31.12.1991 у зв`язку з тим, що з 19.06.2023 Україна припинила дію Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення;

- період з 01.07.2000 по 31.12.2003, оскільки в реєстрі застрахованих осіб Державного загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 відсутні відомості про роботу.

У зв`язку з цим рішенням ГУПФ (за екстериторіальністю) від 15.07.2023 №77 на зміну рішення від 09.07.2024 №77 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 31 рік (а.с. 73-74).

Позивач, посилаючись на обставини того, що факт припинення участі України в Угоді від 13.03.1992 не є підставою для відмови в обчисленні її стажу роботи, який набутий до ухвалення відповідних рішень, а також на факт підтвердження періодів роботи записами трудової книжки, звернувся до суду з цим позовом за захистом порушеного права на призначення пенсії за віком.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних міркувань.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

З 01.01.2004 таким законом є, насамперед, Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон №1058-IV), який був прийнятий на зміну положенням Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Оскільки і Закон №1058-IV, і Закон України "Про пенсійне забезпечення" регулюють одні й ті ж правовідносини, то пріоритет у застосуванні, за загальним правилом, мають норми Закону №1058-IV, як спеціального акта права, прийнятого пізніше у часі, а норми Закону України Про пенсійне забезпечення" підлягають субсидіарному (додатковому) застосуванню у разі неурегульованості певного питання приписами Закону №1058-IV.

Відповідно до ст. 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

За приписами ч. 1 ст. 9 Закону №1058-IV, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною першою статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Статтею 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Визначення поняття "трудовий стаж" чинне законодавство не містить, однак з аналізу норм Закону №1058-IV можна дійти висновку, що це періоди офіційної трудової діяльності особи до 01.01.2004, що підтверджуються записами у трудовій книжці.

При цьому періоди трудової діяльності до 01.01.2004, які зараховуються до страхового стажу, визначаються законодавством, яке діяло до прийняття Закону №1058-IV, а саме - статтею 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".

Тобто, весь трудовий стаж, набутий до 01.01.2004, враховується до страхового стажу на умовах раніше діючого законодавства, а з 01.01.2004 - до страхового стажу зараховуються лише ті періоди, протягом яких сплачувалися страхові внески, і в розмірах пропорційно сплаченим внескам.

У статті 56 Закону №1788-ХІІ передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Відповідно до статті 48 КЗпП України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зазначеним нормам відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (надалі - Порядок №637), відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

Відповідно до п. 3 зазначеного Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, законодавець визначив, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка і саме за відсутності такої або відповідних записів у ній, стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Предмет спору у цій справі зводиться до встановлення обставин правомірності рішення пенсійного органу про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком, яке вмотивоване посиланням на обставини відсутності необхідної кількості страхового стажу.

Так, однією з підстав для відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 слугував висновок відповідача про невключення до страхового стажу періодів роботи в Республіці Вірменія з 01.01.1992 по 22.07.1992 та з 22.07.1992 по 06.08.1999, оскільки до страхового стажу робота на території Республіки Вірменія враховуються періоди до 31.12.1991, у зв`язку з тим, що з 19.06.2023 Україна припинила дію Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення.

Перевіряючи обґрунтованість таких тверджень відповідача, суд із записів трудової книжки серії НОМЕР_3 від 10.08.1986 встановив, що у спірний період ОСОБА_1 працювала:

- з 01.05.1989 інженером ІІ категорії (мовою оригіналу) ГПН "Армгипросельхоз" (Вірменія);

- 22.07.1992 звільнена за власним бажанням;

- 22.07.1992 прийнята на роботу на посаду заст.директора Науково-виробничого багатопрофільного малого підприємства "Альянс" Радянський район Республіка Вірменія;

- 06.08.1999 звільнена за власним бажанням.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Таким чином, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, чинної на момент трудової діяльності позивача (надалі - Угода), було передбачено, що пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Метою Угоди є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань "відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди". Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.

Статтею 5 Угоди, яка підписана Україною 13.03.1992, передбачалося, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.

Відповідно до ст. 6 Угоди, призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації (ст. 11 Угоди).

Таким чином, на громадян України, які працювали на територіях інших держав учасниць Співдружності Незалежних Держав, які приєднались до вказаної Угоди, розповсюджувалася дія нормативних актів приймаючої Держави в галузі пенсійного забезпечення, у тому числі тих, які визначали порядок зарахування трудового стажу.

Наведені положення вказаних міжнародних угод передбачають правило про те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться за законодавством держави, на території якого вони проживають.

Відповідно до ст. 13 Угоди, кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення. Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Тож Угодою визначено стаж, який підлягає безумовному врахуванню при визначенні розміру пенсії.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України", чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Приписами пункту "в" частини другої статті 24 Закону України "Про міжнародні договори України" передбачено, що припинення та зупинення дії міжнародного договору України здійснюються щодо міжнародних договорів, які укладено від імені Уряду України та які не потребували надання згоди на їх обов`язковість Верховною Радою України або затвердження Президентом України, а також щодо міжвідомчих договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України, - у формі постанови Кабінету Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України "Про міжнародні договори України", припинення дії міжнародного договору України звільняє Україну від будь-якого зобов`язання щодо виконання договору і не впливає на права, зобов`язання чи правове становище України, що виникли в результаті виконання договору до припинення його дії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення" зафіксовано факт виходу з Угоди.

Листом Міністерства закордонних справ України від 29.12.2022 №72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України про те, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 №376 (зі змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19.06.2023.

Міністерство юстиції України у повідомленні від 10.01.2023, яке опубліковано в Офіційному віснику України від 10.01.2023, підтвердило факт припинення Угоди для України з 19.06.2023.

З огляду на вищеозначені часові рамки дії та припинення дії міжнародного договору суд доходить висновку про те, що денонсація Угоди означає, що вказана Угода припиняє передбачені нею зобов`язання для сторін Угоди лише відносно правовідносин, які слідують за датою набуття денонсації, а не передують цій даті.

Суд наголошує на тому, що закон не має зворотної дії в часі.

Працюючи за межами України, особа мала легітимні очікування щодо її пенсійного забезпечення в Україні.

За наявності чинних у період роботи позивача положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді позбавлення її права на зарахування відповідного періоду роботи до страхового стажу.

Тож відповідач безпідставно не зарахував періоди роботи позивача в Республіці Вірменія з 01.01.1992 по 22.07.1992 та з 22.07.1992 по 06.08.1999, оскільки Угода, припинила свою дію лише з 19.06.2023.

Оцінюючи на предмет правомірності твердження відповідача щодо неможливості зарахувати період роботи позивача з 01.07.2000 по 31.12.2003, оскільки в реєстрі застрахованих осіб Державного загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 відсутні відомості про роботу суд виходить з такого.

Суд з даних Реєстру застрахованих осіб Державного загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) встановив, що дійсно, відсутні відомості про роботу позивача у спірний період та відповідно сплату страхових внесків (а.с. 64-69).

Відповідно до частин шостої та дванадцятої статті 20 Закону №1058-IV cтрахувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Крім того, згідно з п. 10 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" страхувальниками є роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. Платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

З аналізу зазначених норм видно, що обов`язок сплати страхових внесків та обов`язок сплати єдиного внеску покладений на страхувальників (підприємців-роботодавців), які є платниками таких внесків.

Виходячи з положень вказаних Законів, найнятий працівник не є самостійним платником таких внесків. Отже, періоди роботи, за які підприємство-страхувальник нарахувало застрахованій особі - працівнику заробітну плату та утримало з неї відповідні страхові внески (єдиний внесок), повинні зараховуватися до страхового стажу цієї застрахованої особи-працівника незалежно від того, чи сплатило фактично підприємство-страхувальник ці страхові внески, чи ні.

Працівник же не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи до страхового стажу за порушення, яке вчинене роботодавцем платником страхових внесків (єдиного внеску).

У свою чергу трудова книжка позивача серії НОМЕР_3 від 10.08.1986 містить інформацію про роботу ОСОБА_1 у період з 01.07.2000 по 31.12.2003 у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Карен".

Отже, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку (в індивідуальних відомостях про застраховану особу заявника (форма ОК-5)) відомостей про сплату підприємством-роботодавцем страхових внесків (єдиного внеску) для нарахування пенсії не є підставою для позбавлення особи права на пенсію.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 04.09.2018 у справі № 482/434/17, Великої Палати Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 805/3362/17-а, які відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Крім того пенсійний орган не позбавлений права в порядку ч. 3 ст. 44 Закону №1058-IV вимагати від підприємств документи, необхідні для призначення пенсії особі.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що рішення ГУПФ в Одеській області від 15.07.2024 за №77, яке прийняте на заміну рішення ГУПФ в Одеській області від 09.07.2024 №77, є необґрунтованим, оскільки ухвалене без належної оцінки обставин, що мають значення для прийняття рішення, у зв`язку з чим таке рішення суд визнає протиправним та скасовує його.

Обираючи належний та достатній спосіб захисту порушеного права, суд погоджується з обраним позивачем способом, у зв`язку з чим вважає за необхідне зобов`язати ГУПФ в Одеській області здійснити повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 01.07.2024 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновку суду про необхідність зарахування до загального страхового стажу, підтвердженого записами трудової книжки серії НОМЕР_3 від 10.08.1986, періодів її роботи в Республіці Вірменія з 01.01.1992 по 22.07.1992 та з 22.07.1992 по 06.08.1999 та періоду роботи з 01.07.2000 по 31.12.2003 у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Карен".

Зважаючи на встановлені у ході судового розгляду фактичні обставини справи та беручи до уваги норми чинного законодавства України і міжнародних угод, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Згідно з приписами частини першої статті 139 КАС України сплачений позивачем судовий збір у сумі 1211,20 грн підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 у справі №440/8952/24 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 15.07.2024 №77 на заміну рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 09.07.2024 №77.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 01.07.2024 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновку суду про необхідність зарахування до загального страхового стажу, підтвердженого записами трудової книжки серії НОМЕР_3 від 10.08.1986, періодів її роботи в Республіці Вірменія з 01.01.1992 по 22.07.1992 та з 22.07.1992 по 06.08.1999 та періоду роботи з 01.07.2000 по 31.12.2003 у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Карен".

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати, що пов`язані зі сплатою судового збору, у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, 65012).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду впродовж тридцяти днів з моменту його підписання.

Суддя Є.Б. Супрун