Справа № 380/1352/24
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2024-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/1352/24 пров. № А/857/19472/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Качмара В.Я., Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року з питань закриття провадження у справі, головуючий суддя Мартинюк В.Я., постановлена у м. Львові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ВЧ НОМЕР_1 НГ України, в якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як особі з інвалідністю внаслідок війни за період з 01.01.2023 року по 09.12.2023 року; зобов`язати здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як особі з інвалідністю внаслідок війни за період з 01.01.2023 року по 09.12.2023 року; визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані 4 календарні дні за ненормований робочий день, що передбачено колективним договором, за період з 01.01.2023 року по 09.12.2023 року; зобов`язати здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані 4 календарні дні за ненормований робочий день, що передбачено колективним договором за період з 01.01.2023 року по 09.12.2023 року.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій закрито.

Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржена ухвала винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповністю досліджені обставини справи, просить зазначену ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що даний спір між сторонами є публічно-правовим, оскільки він виник стосовно грошової компенсації у зв`язку із звільненням з військової служби.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Приймаючи оскаржену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 №358 від 09.12.2023 року позивача (інженера з охорони праці родів військ і служб) звільнено з роботи у зв`язку з скороченням штатів, проведенням організаційно-штатних заходів на підставі ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. Посада позивача, з якої він був звільнений, не відноситься до посад державної чи військової служби, відтак позивач не був звільнений на підставі нормативно-правових актів, які регулюють проходження державної чи військової служби, а як найманий працівник.

Такі висновки суду першої інстанції частково відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 463/6961/18, необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії чи рішення суб`єкта владних повноважень.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 №358 від 09.12.2023 року позивача (інженера з охорони праці родів військ і служб) звільнено з роботи у зв`язку з скороченням штатів, проведенням організаційно-штатних заходів на підставі ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України.

В матеріалах справи наявний колективний договір прийнятий на загальних зборах трудового колективу військової частини НОМЕР_1 від 17.02.2021 року, пунктом першим якого передбачено, що цей договір укладено з метою регулювання трудових та соціально-економічних відносин, узгодження інтересів, серед інших, найманих працівників.

Спір у цій справі виник щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як особі з інвалідністю внаслідок війни та за невикористані 4 календарні дні за ненормований робочий день, що передбачено колективним договором.

Отже, за своєю правовою природою, відносини, які склалися між сторонами, пов`язані з трудовими правовідносинами, фактично існує трудовий спір.

Як уже зазначалось вище судом апеляційної інстанції, необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Судом встановлено, що посада позивача, з якої він був звільнений, не відноситься до посад державної чи військової служби.

Аналіз вищенаведеного надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що позивач не був звільнений на підставі нормативно-правових актів, які регулюють проходження державної чи військової служби, а як найманий працівник, посада позивача не належить до посад публічної служби у розумінні п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України, оскільки звільнення з посади регламентовано виключно нормами КЗпП України, а спірні правовідносини не пов`язані із проходженням публічної чи військової служби.

Відповідно до ст. 232 КЗпП України, безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено роботодавцем і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України до юрисдикції загальних судів відносяться, зокрема, справи, які розглядаються у порядку цивільного судочинства, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що заявлені позовні вимоги не стосуються захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень та спірні правовідносини не пов`язані із проходженням позивачем публічної чи військової служби, а спір у цій справі стосується приватноправових (трудових) відносин, отже, захист прав має здійснюватися у порядку цивільного судочинства.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що у постановах від 15 жовтня 2019 року у справі №911/1834/18, від 17 жовтня 2018 року у справі №201/4802/16-а Великої Палати Верховного Суду зробила наступні висновки:

«30. Водночас, як вказує ЄСПЛ, у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

31. Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

32. ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» («Bulanov and Kupchik v. Ukraine», заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» («Mosendzv. Ukraine», заява № 52013/08), в якомуЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» («Shestopalova v. Ukraine», заява № 55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

33. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що 02 грудня 2015 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська постановив ухвалу, якою закрив провадження у цивільній справі за позовом Управління до ОСОБА_8 про стягнення коштів, оскільки вважав, що цей спір має розглядатися за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства.

34. Відтак, постановлення цим же судом 05 квітня 2016 року ухвали про відмову у відкритті провадження, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2016 року, через те, що спірні правовідносини не мають ознак публічно-правового характеру, і спір необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

35. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що непослідовність національного суду створила Управлінню перешкоди у реалізації права на судовий захист і з огляду на наведену вище аргументацію доходить висновку, що цей спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.».

Як слідує з матеріалів справи, ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 січня 2024 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року, відмовлено у відкритті провадження у справі №456/270/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснено позивачу право на звернення до Львівського окружного адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства.

Суди дійшли висновків про те, що цей спір є публічно-правовим, і його слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Тому, враховуючи вказані вище висновки Великої Палати Верховного Суду, з метою забезпечення права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту в частині заявлених позовних вимог має бути розглянута за правилами адміністративного судочинства лише тому, що позивачеві слід забезпечити доступ до правосуддя навіть в іншому судочинстві, ніж це передбачено законом.

Аналізуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі є протиправною та прийнята з порушення норм чинного законодавства, а підстави для закриття провадження у цій справі відсутні.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд попередньої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі, чим допустив порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, хвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року з питань закриття провадження у справі у справі №380/1352/24 скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді В. Я. Качмар
С. М. Кузьмич