Справа № 500/1823/24
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Мірінович У.А.

02 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/1823/24 пров. № А/857/15798/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.

суддів: Довгої О.І., Хобор Р.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року у справі № 500/1823/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

28.03.2024р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 , у якому просив суд:

- визнати протиправними дії щодо відмови задовольнити рапорт про звільнення з військової служби на підставі пп."г" п.2 ч. 4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ;

-зобов`язати звільнити з військової служби на підставі п.п. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992р. № 2232-ХІІ, у зв`язку із самостійним вихованням малолітніх дітей.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.05.2024р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.05.2024р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 01.03.2022р. та по теперішній час солдат ОСОБА_1 проходить військову службу у Збройних Силах України за мобілізацією під час воєнного стану на посаді стрілець 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти у складі Військової частини НОМЕР_1 .

Одночасно, із матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 є батьком двох малолітніх доньок: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 .

09.08.2021р. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/11973/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом із ОСОБА_1 та знаходяться на його утриманні. Мати дітей ОСОБА_4 після розірвання переїхала проживати за іншою адресою та жодної участі у вихованні дітей не приймає.

28.02.2024р. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали письмовий договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Стандрет А.М., зареєстрований в реєстрі за №664.

Згідно п. 13. даного договору місцем проживання дітей визначено місце проживання батька.

05.03.2024р. ОСОБА_1 звернувся до командира 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби за п.п."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992р. №2232-ХІІ, за сімейними обставинами, у зв`язку із самостійним вихованням дітей віком до 18 років.

До рапорту позивач долучив копії свідоцтв про народження дітей, договір щодо здійснення батьківських прав, договір про сплату аліментів на утримання дітей, витяг по зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, рішення суду, акт обстеження житлових умов проживання сім`ї.

05.03.2024р. за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 , командир -2 стрілецької роти в/ч НОМЕР_1 молодший лейтенант ОСОБА_5 підписав клопотання по суті рапорту.

05.03.2024р. за результатами розгляду рапорту позивача, т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 майор ОСОБА_6 підписав клопотання по суті рапорту молодшого лейтенанта ОСОБА_5 командиру в/ч НОМЕР_6 .

За результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 , т.в.о. помічник командира батальйону з правової роботи старший лейтенант ОСОБА_7 зазначив, що рапорт не суперечить закону.

За результатами розгляду рапорту позивача, Військова частина НОМЕР_3 , вказаний рапорт повернула останньому, з відміткою старшого лейтенанта в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_8 про те, що до рапорту не надано документів стосовно самостійного виховання дитини до 18 років.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо не звільнення з військової служби за п.п."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який самостійно виховує дітей віком до 18 років, позивач звернувся до суду із позовом.

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В ст.17 Конституції України видно, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Згідно зі ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затверджений Законом України від 24.02.2022р. № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. Протягом розгляду цієї справи строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжено.

ч.1, ч.2 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

п.6 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

В ст.1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року №1932-XII видно, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015р. №389-VIII (далі Закон № 389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правила та підстави звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зокрема, відповідно до абз.12 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

ч.7 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Разом із тим, відповідно до абз.2 п.12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

п.251 Положення, встановлено, що в особливий період військовослужбовці проходять військову службу, резервісти призиваються на військову службу, а військовозобов`язані виконують військовий обов`язок у запасі в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють порядок проходження військової служби в особливий період.

В п.260 Положення, під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та з урахуванням особливостей, передбачених ст.26-2 названого Закону.

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009Р. №170 (далі - Інструкція №170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

п.1.5 Інструкції №170 передбачено, що для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (План переміщення на посади) (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.

Згідно абз.3 п.14.10 розділу XIV Інструкції №170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Крім того, додатком 19 Інструкції №170 встановлено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема відповідно до п.5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено п.п. «г» п.1 ч.4, п.п. «ґ» п.2 ч.5, п.п. «г» п.2 ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Перевіряючи підставу для задоволення позову, як про це просив ОСОБА_1 , суд першої інстанції ретельно перевірив матеріали справи та докази, на які покликався позивач, мотивуючи те, що він є одиноким батьком, який сам виховує двох дітей, які не досягли 18 років.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 05.03.2024р. подав рапорт про звільнення з військової частини в запас на підставі п.п."г" п.2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з самостійним вихованням дітей до 18 років .

За результатами розгляду рапорту Військова частина НОМЕР_3 , вказаний рапорт повернула позивачу, з відміткою старшого лейтенанта в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_8 про те, що до рапорту не надано документів стосовно самостійного виховання дитини до 18 років.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.08.2021р. у справі №607/11973/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

Цим же судовим рішенням визначено, що від спільного шлюбу у подружжя народились діти: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження.

У подальшому 28.02.2024р. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали письмовий договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Стандрет А.М., зареєстрований в реєстрі за №664. Згідно п.13 даного договору місцем проживання дітей визначено місце проживання батька.

ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ (далі - Закон № 2402-ІІІ), визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Із змісту ч.1, ч.2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» видно, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

ст.141, ст.157 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, а розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Досліджуючи докази у справі, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що що розірвання шлюбу між батьками, визначення місця проживання дітей з одним із батьків, зокрема, - із батьком, не може впливати на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дітей, та не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку, не позбавляє права брати участь у вихованні дітей, тому ці обставини не можуть розглядатися як доказ самостійного виховання батьком дітей та, відповідно, бути підставою для звільнення військовослужбовця з військової служби під час дії воєнного стану на підставі п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Як видно з матеріалів справи, позивач не надав суду доказів того, що мати дітей ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав, що б свідчило про самостійне виховання позивачем дітей.

Крім того, суд першої інстанції, досліджуючи поняття «самостійне виховання дітей одним із батьків», проаналізував норми «Порядку надання відпустки при народженні дитини», який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2021 року № 693, в якому наведено визначення термінів «одинока мати» та «одинокий батько».

За змістом цього нормативно-правового акту, одинока мати - мати, у актовому записі про народження дитини якої відомості про чоловіка як батька дитини внесені в установленому порядку за її вказівкою; мати дитини, батько якої помер, відповідно до рішення суду позбавлений батьківських прав, визнаний безвісно відсутнім або оголошений померлим, якщо ця дитина не була усиновлена іншим чоловіком; одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою, або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.

Виходячи з цього визначення, оскільки мати дитини не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутньою, не оголошена померлою, відсутні підстави стверджувати про те, що позивач є одиноким батьком, або самостійно без участі матері виховує неповнолітніх дітей.

У змісті судового рішення, суд першої інстанції проаналізував роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. № 9 (далі - Постанова Пленуму ВСУ), згідно яких, одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини, або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Аналізуючи всі наведені норми Закону в сукупності з дослідженими доказами в справі, роз`ясненням касаційної інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що батька можна визнати, що виховує дитину самостійно, тільки за наявності реальних перешкод для матері дитини здійснювати свій обов`язок щодо виховання дитини, зокрема, позбавлення матері батьківських прав, визнання безвісно відсутньою чи померлою. Саме по собі розірвання шлюбу та проживання матері окремо від дитини не передбачає, що дитина виховується без матері. Оскільки досліджені судом обставини та матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів про статус позивача як батька, що самостійно виховує дітей віком до 18 років, без участі матері, під час подання рапорту до відповідача про звільнення з військової служби та в судовому засіданні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкти владних повноважень в особі Військових частин НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 діяли у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року у справі № 500/1823/24- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді О. І. Довга
Р. Б. Хобор