Справа № 280/7317/24
Суддя: Сацький Роман Вікторович
Дата ухвалення: 2024-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про виправлення описок в рішенні суду

04 вересня 2024 року Справа № 280/7317/24
м. Запоріжжя
Суддя Запорізького окружного адміністративного суду Сацький Р.В., розглянувши у порядку письмового провадження питання про виправлення помилок в рішенні суду в адміністративній справі

за позовом - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до - Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (69065, м. Запоріжжя, вул. Приходська, буд. 58, )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

26 серпня 2024 року судом прийняте рішення по справі № 280/7317/24, яким - адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано постанови про закінчення виконавчих проваджень ВП № 747269667 та ВП № 74656118, винесених старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Білана Д.Г по примусовому виконанню виконавчих листів № 280/1413/23 від 09.04.2024 та № 280/5726/22 від 02.04.2024, виданих Запорізьким окружним адміністративним судом.

Зобов`язано Відповідача - старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Білана Д.Г поновити (продовжити) примусове виконання виконавчих листів № 280/1413/23 від 09.04.2024 та № 280/5726/22 від 02.04.2024, виданих Запорізьким окружним адміністративним судом, з урахуванням вищезазначених норм Закону України «Про виконавче провадження.

Відповідно до ч. 1 статті 253 КАС України суд, який постановив судове рішення, може з власної ініціативи або за заявою учасника справи чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Згідно із ч. 2 ст. 253 КАС України питання про внесення виправлень суд може вирішити в порядку письмового провадження.

Суд зазначає, що описка - це помилка, зумовлена, зокрема, неправильним написанням прізвищ, імен, найменувань, адресів, невірним зазначенням номерів, дат, строків та інше.

Як встановлено судом, описову та мотивувальну частини рішення викладено в черновому варіанті.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в рішенні суду від 26 серпня 2024 року допущена помилка, яка підлягає виправленню шляхом винесення ухвали про виправлення описки в судовому рішенні.

Керуючись статтями 243 та 253 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

1. Виправити описку в рішення Запорізького окружного адміністративного суду в адміністративній справі № 280/7317/24 від 26 серпня 2024 року.

2. Описову та мотивувальну частини рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року викласти в наступній редакції:

"Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

До Запорізького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - Позивач) з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Білана Д.Г. визнати незаконними і скасувати постанови про закінчення виконавчого провадження № ВП № 747269667 від 19.07.2024 «Про закриття виконавчого провадження» невиконаного рішення суду № 280/1413/23 та Постанови ВП № 74656118 від 19.07.2024 «Про закриття виконавчого провадження» невиконаного рішення суду по справі № 280/5726/22, - винесених старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Біланом Д.Г. (далі Відповідач), третя особа: (боржник) ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо неправильного нарахування розмірів додаткових видів грошового забезпечення в довідках про грошове забезпечення з двох прожиткових мінімумів: (Основні види грошового забезпечення - посадовий оклад, оклад за в/званням, надбавка за вислугу років по прожитковому мінімуму який зазначений в зобов`язальних частинах рішень , але додаткові види грошового забезпечення - таємність, надбавка за особливості проходження в/служби, премія по прожитковому мінімуму 2018 року). Але зобов`язальних частинах рішень судів по справах чітко визначений єдиний прожитковий мінімум № 280/1413/23 станом на 01.01.2023 у розмірі 2 684 грн та № 280/5726/22 станом на 01.01.2022 у розмірі 2 481 грн. Тобто про 2018 рік в вищезазначених рішеннях взагалі не йшлося. Позивач просить суд:

визнати незаконною і скасувати постанови про закінчення виконавчих проваджень № ВП № 747269667 від 19.07.2024 «Про закриття виконавчого провадження» невиконаного рішення суду № 280/1413/23 та Постанови ВП № 74656118 від 19.07.2024 «Про закриття виконавчого провадження» невиконаного рішення суду по справі № 280/5726/22, прийнятих старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Біланом Д.Г. (далі Відповідач), по примусовому виконанню виконавчих листів № 280/1413/23 та № 280/5726/22, виданих Запорізьким окружним адміністративним судом;

витребувати для огляду у судовому засіданні від Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), - старший державний виконавець Білан Д.Г. матеріали виконавчих проваджень № ВП № 747269667 від 19.07.2024 та ВП № 74656118 від 19.07.2024 щодо примусового виконання виконавчих листів № 280/1413/23 від 09.04.2024 та № 280/5726/22 від 02.04.2024 виданих Запорізьким окружним адміністративним судом.

Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що старшим державним виконавцем Відповідача Біланом Д.Г. неправомірно винесені постанови про закінчення виконавчого проваджень № ВП № 747269667 від 19.07.2024 та ВП № 74656118 від 19.07.2024 щодо примусового виконання виконавчих листів № 280/1413/23 та № 280/5726/22 виданих Запорізьким окружним адміністративним судом.

Оскільки оскаржувані постанови не відповідають вимогам статті 40 Закону України «Про виконавче провадження, а саме: не містить інформації про результати виконання рішення, причини його невиконання, переліку дій державного виконавця по примусовому виконанню рішення. (відповідач знав, що рішення суду не виконане у добровільному порядку саме з приводу неправильного зазначення грошового забезпечення у додаткових видах грошового забезпечення, ДОДАТКОВІ ВИДИ ГРОШОВОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ВИХОДЯТЬ ІЗ ОСНОВНИХ ВИДІВ ГРОШОВОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ П. 4 Постанови КМУ № 704 ВИЗНАЧАЮТЬСЯ ШЛЯХОМ СКЛАДАННЯ ТА МНОЖЕННЯ) що Довідка № 311/С про грошове забезпечення за рішенням суду № 280/1413/23 у який міститься неправильно нараховане грошове забезпечення в частині додаткових видів грошового забезпечення: забезпечення - грошове забезпечення (боржником) нараховано з двох прожиткових мінімумів: (Основні види грошового забезпечення посадовий оклад, оклад за в/званням, надбавка за вислугу років по прожитковому мінімуму який зазначений в зобов`язальній частині рішення № 280/1413/23 станом на 01.01.2023 у розмірі 2 684 грн, але додаткові види грошового забезпечення - таємність, надбавка за особливості проходження в/служби, премія по прожитковому мінімуму 2018 року у розмірі 1 762 грн), тим самим переглянуто рішення суду поза межами судочинства боржником , зменшена загальна сума розміру грошового забезпечення на 9533-52 грн щомісяця до пенсії) загальна сума згідно зобов`язальної частини рішення повинна складати 48 006 грн. У довідці № 311/С сума складає лише 38472-48 грн;

так саме в рішенні № 280/5726/22: (Основні види грошового забезпечення - посадовий оклад, оклад за в/званням, надбавка за вислугу років по прожитковому мінімуму який зазначений в зобов`язальній частині рішення № 280/5726/22 станом на 01.01.2022 у розмірі 2 481 грн але додаткові види грошового забезпечення - таємність, надбавка за особливості проходження в/служби, премія по прожитковому мінімуму 2018 року у розмірі 1 762 грн), тим самим зменшена загальна сума розміру грошового забезпечення на 4352-52 грн, щомісяця до пенсії) загальна сума згідно зобов`язальної частини рішення повинна складати 33742-50 грн. У довідці № 312/С сума складає лише 29389-98 грн, також переглянуто рішення поза межами судочинства боржником

В зобов`язальних частинах рішень судів по справах чітко визначений єдиний прожитковий мінімум № 280/1413/23 станом на 01.01.2023 у розмірі 2 684 грн та № 280/5726/22 станом на 01.01.2022 у розмірі 2 481 грн. Тобто про прожитковий мінімум на 2018 рік у розмірі 1 762 грн в вищезазначених рішеннях взагалі не йшлося.

Крім того, Відповідач, на переконання Позивача, в порушення вимог статей 2 та 18 Закону України «Про виконавче провадження», не зазначив в оскаржуваних постановах причини неправильного зазначення грошового забезпечення в додаткових видах, що являє собою невиконання судових рішень, не роз`яснив Позивачу як стягувачу його право звернутися до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання рішення, а також самостійно не скористався цим правом звернення до суду, не витребував від Третьої особи (боржника) пояснення та іншу необхідну для виконання виконавчого документа інформацію. Крім того, старший державний виконавець Відповідача, зазначаючи в оскаржуваних постановах як підставу для закінчення виконавчого провадження пункт 11 частини першої статті 39, статтю 40 Закону України «Про виконавче провадження», та застосувавши статей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження, у резолютивній частині оскаржуваних постанов не вказав про надсилання виконавчих документів до суду, який їх видав.

Відповідач відзив на позовну заяву не надіслав. Але 21 серпня 2024 року за вих. № 39065 через систему "Електронний суд" від представника відповідача до суду надійшла заява, в якій представник просить суд - визнати дії державного виконавця правомірними, відповідно у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Заява обгрунтована тим, що боржник своїми листами від 17.04.2024 за вих. № 2864 та від 02.05.2024 за вих. № 3315 повідомив державного виконавця про повне виконання рішення суду відповідно до виконавчих листів, виданих судом.

У прохальній частині адміністративного позову Позивач зазначив клопотання про розгляд справи без його участі (у письмовому провадженні) відповідно до статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, яке суд задовольнив.

Відповідно до частини першої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Відповідно до частини третьої статті 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з частиною дев`ятою статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на зазначене суд вважав за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Позивач, ОСОБА_1 є військовим пенсіонером з інвалідністю 2 групи і перебуваю на обліку в Головному управлінні Пенсійного Фонду України в м. Запоріжжі, пенсійна справа № з 2015 року, звільнений зі ЗС України року (Наказ МО України від 14.07.2015 № 512) за станом здоров`я. Все вихідні дані грошового забезпечення по справі знаходиться в ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до Положення, затвердженого Наказом Міністра Оборони України особам звільненим з військової служби.

Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), Біланом Д.Г. винесені постанови про відкриття виконавчих проваджень по примусовому виконанню виконавчого листа № 280/1413/23 від 02.04.2024 та № 280/5726/22 від 09.04.2024, виданих Запорізьким окружним адміністративним судом, щодо зобов`язань:

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року - Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 травня 2023 року в справі № 280/1413/23 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 травня 2023 року в справі № 280/1413/23 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Ухвалити в справі № 280/1413/23 нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо відмови ОСОБА_1 у підготовці та наданні до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області оновленої довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01 січня 2023 року відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 та обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії для здійснення обчислення та перерахунку з 01 лютого 2023 року основного розміру пенсії.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄРДПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) підготувати та надати ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) та Головному управлінню Пенсійного фонду України в Запорізькій області нову довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 01 січня 2023 року відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХП «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 та обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії для здійснення обчислення та перерахунку з 01 січня 2023 року основного розміру пенсії.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

На виконання постанови суду, Запорізьким окружним адміністративним судом видано виконавчи листи.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2023 року по справі № 280/5726/22 прийняте рішення такого змісту: "Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18.11.2022 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправну бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо відмови в підготовці та наданні до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2022 для перерахунку пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області довідку про грошове забезпечення станом на 01.01.2022 для перерахунку пенсії ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. ст. 43 і 63 Закону України № 2262-ХП, та положень пункту 4 Постанови КМУ № 704 від 30.08.2017 із урахування усіх видів грошового забезпечення.

В іншій частині позовних вимог відмовити".

На виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду виданий виконавчий лист.

19.07.2024 старшим державним виконавцем Відповідача прийняті оскаржувані постанови, у яких виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів закінчено.

Прийняття оскаржуваних постанов вмотивовано тим, що статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Так, відповідно до вимог вказаних вище статей Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеною частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин, виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

В ході примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з невиконанням боржником рішення суду, керуючись статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем не винесено постанов про накладення на боржника штрафу у розмірі 5 100 грн та 10 200 грн. Оскільки рішення суду згідно з виконавчим документом виконати без боржника не можливо, керуючись статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 не застосовувалося норми про вчинення кримінального правопорушення. Враховуючи викладене, державним виконавцем не вчинені дії, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження» на виконання виконавчого листа.

Ураховуючи вищевикладене, керуючись вимогами пункту 11 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження старшим державним виконавцем було незаконно закінчене виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчих листів.

Отже, суд встановив, що між Позивачем та Відповідачем виникли правовідносини, пов`язані із винесенням останнім оскаржуваних постанов ВП № 747269667 від 19.07.2024 та ВП № 74656118 від 19.07.2024 щодо закінчення виконавчих проваджень по примусовому виконанню виконавчих листів № 280/1413/23 від 09.04.2024 та № 280/5726/22 від 02.04.2024.

Вказані правовідносини регулюються статтею 129-1 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження» (далі Закон), Інструкцією з примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/05 (далі - Інструкція).

Не погоджуючись із діями Відповідача щодо прийняття оскаржуваних постанов Позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких гуртуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України).

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є в справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені доводи та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд виходив з такого.

Норми права, які застосував суд

І. Відповідно до частин першої та другої статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

За змістом статті 32 Конвенції питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

У справах «Шмалько проти України», «ІммобільяреСаффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа «Сук проти України» та інші).

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень», у державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

ІІ. Вимогами статті 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт 1).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктами 1 та 16 частини третьої статті 18 Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, встановлено статтею 63 Закону.

Відповідно до частини першої статті 63 Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (частина друга статті 63 Закону).

Згідно з частиною третьою статті 63 Закону виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Частинами першою та другою статті 75 Закону визначено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

ІІ. Відповідно до пункту 11 частини першої статті 39 Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Як було зазначено, частиною третьою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню, визначаються Інструкцією.

Так, відповідно до пункту 22 розділу ІІІ Інструкції у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

Згідно з частиною першою статті 40 Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Оцінка суду.

Згідно з пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному КАС України (частина четверта статті 242 КАС України).

Частиною п`ятою статті 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Аналізуючи законодавство України, чинне на момент виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що вимоги Позивача про визнання незаконною та скасування оскаржуваної постанови підлягають задоволенню з огляду на таке.

Передусім суд звертає увагу, що Конвенція є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

З урахуванням вказаної вище практики ЄСПЛ, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

Суд зазначає, що незважаючи на значний проміжок часу, який минув після видачі Запорізьким окружним адміністративним судом виконавчих листів у спірних правовідносинах (09.04.2024 та 02.04.2024), рішення суду залишаються і досі невиконаними.

Щодо вимоги Позивача про визнання незаконною і скасування оскаржуваної постанови.

По-перше, Позивач стверджує, що оскаржувані постанови слід визнати незаконними та скасувати у зв`язку з тим, що старший державний виконавець не вжив всіх заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», по примусовому виконанню виконавчого документа, чим порушив вимоги статей 18 та 39 цього Закону.

Відповідач не надав до суду обгрунтовані заперечення на вказані доводи.

Суд, оцінюючи докази, що містяться у справі, чинне законодавство України із вказаного спірного питання, дійшов наступних висновків.

З аналізу частини третьої статті 63 Закону суд вбачає, що повторне невиконання боржником рішення суду, яке може бути виконано без його участі, має наслідком надіслання державним виконавцем органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, а також вжиття заходів примусового виконання рішення суду. Водночас, у разі невиконання рішення суду, яке не може бути виконане без участі боржника, державний виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (див. підпункт 8.2 постанови КГС ВС від 25.09.2020 у справі № 924/315/17).

В обох випадках, про які йдеться в абзацах другому та третьому частини третьої статті 63 Закону, виконавець має звернутись до органу досудового розслідування з повідомленням про вчинення боржником кримінального правопорушення. Однак ухвалити постанову про закінчення виконавчого провадження після такого звернення виконавець може лише у разі невиконання боржником рішення суду, яке не може бути виконане без його участі (абзац третій частини третьої статті 63 Закону). Якщо ж судове рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець після відповідного звернення до правоохоронних органів не закінчує виконавче провадження, а продовжує вживати передбачені Законом заходи, спрямовані на примусове виконання такого рішення.

При цьому накладення штрафів і направлення подання (повідомлення) правоохоронним органам про притягнення боржника до кримінальної відповідальності самі собою не є достатніми заходами з виконання судового рішення. Звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не означає, що виконавець вжив усіх можливих заходів для виконання рішення суду, а свідчить лише про вжиття ним передбачених законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

Ця позиція суду узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 910/7310/20 (провадження № 12-23гс22) та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 750/11948/17 (провадження № К/9901/48968/18).

Як вбачається із матеріалів справи, та було зазначено вище, старший державний виконавець закінчив виконавче провадження через невиконання без поважних причин боржником рішення суду, не застосувавши до боржника штрафи та попередження про кримінальну відповідальність, а також звернення до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення (при цьому, ні Позивач, ні Відповідач, ні Третя особа не надали суду підтвердження такого звернення Відповідача до правоохоронних органів).

Отже, суд дійшов висновку, що оскаржувані постанови винесені передчасно й за відсутності доказів, які би підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з їх виконання, оскільки оскаржувані постанови не містять інформацію про накладення на боржника (Третю особу) двох штрафів та направлення повідомлення до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення. При цьому, посадовою особою Відповідача не вжито інших заходів, які можуть бути вжити з метою примусового виконання рішення, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

По - друге, Позивач стверджує, що оскаржувані постанови слід визнати незаконними та скасувати у зв`язку з тим, що старший державний виконавець в них не зазначив обов`язкову інформацію, передбачену пунктом 22 Інструкції, чим порушив вимоги статей 2 та 18 Закону.

Відповідач у поясненнях не спростував доводи позивача.

Суд, оцінюючи докази, що містяться у справі, чинне законодавство України із вказаного спірного питання, дійшов наступних висновків.

Аналізуючи зміст статей 2, 18, 39, 40 Закону та пункту 22 Інструкції, суд дійшов висновку, що постанови про закінчення виконавчих проваджень по примусовому виконанню виконавчих листів мають містити, серед іншого, інформацію про результати виконання.

При цьому, як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови та було зазначено вище, посадова особа Відповідача не вчинила жодних інших дій, передбачених Законом, не накладала штрафу та не направляла до правоохоронних органів повідомлення про вчинення кримінального правопорушення. У зв`язку з цим, суд погоджується із доводами Позивача, що оскаржувана постанова не містить всієї, необхідної інформації, передбаченої Інструкцією.

Щодо ефективного захисту.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 8 Загальної декларації прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Як було зазначено вище, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина друга статті 2 КАС України).

Наука адміністративного права визначає способи захисту порушених прав (свобод, інтересів) як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права (свободи, інтересу). Такі дії є завершальними актами захисту у виді матеріально-правових або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права (свободи, інтересу) і є результатом діяльності щодо їх захисту.

Відтак, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права (свободи, інтересу), бути адекватним наявним обставинам.

Вказана позиція суду узгоджується із висновками Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 750/11948/17 (провадження № К/9901/48968/18).

Позивач просить суд визнати незаконною і скасувати оскаржувані постанови.

Пунктом 2 частини першої статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина друга статті 9 КАС України).

Як вбачається зі змісту прохальної частини адміністративного позову, Позивач просить суд визнати незаконною та скасувати оскаржувані постанови.

Враховуючи, що відповідно до п. 2 ч. 1 статті 5 та п. 2 ч. 2 статті 245 КАС України індивідуальний акт суб`єкта владних повноважень (відповідача) може бути визнаний протиправним (а не недійсним, як того просить Позивач), суд, керуючись ч. 2 статті 9 КАС України, для ефективного захисту прав, свобод, інтересів Позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку Відповідача, виходить за межі позовних вимог та задовольняючи позовні вимоги визнає протиправною та скасовує оскаржувані Позивачем постанови про закінчення виконавчого провадження.

За вказаного вище правового врегулювання, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилався Позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, надавши оцінку всім аргументам Позивача та Відповідача та доказам, що це підтверджують, суд дійшов висновку, що заявлені Позивачем вимоги підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як підтверджується матеріалами справи, Позивач від сплати судового збору звільнений на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (Посвідчення людини з інвалідністю серія ААБ № 016742.

Керуючись статтями 2, 9, 73-78, 90, 143, 242 - 246, 250, 255 та 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд....".

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі протягом 15 днів з дня її прийняття.

Ухвала виготовлена в повному обсязі та підписана суддею 04 вересня 2024 року.

Ухвала набрала законної сили 04 вересня 2024 року.

Суддя Р.В. Сацький