Справа № 120/2554/19-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2024-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2554/19-а

03 вересня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Гонтарука В. М.

розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року заяву ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії суб`єктом владних повноважень - Міністерством оборони України на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року в адміністративній справі №120/2554/19-а залишено без задоволення.

Не погодившись із судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати вказану ухвалу суду та прийняти постанову, якою визнати рішення відповідача протиправними та зобов`язати відповідача вжити заходи щодо усунення порушень.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року про залишення без задоволення заяви, поданої в порядку ст. 383 КАС України.

16 березня 2023 року до Сьомого апеляційного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року за виключними обставинами.

В обгрунтування поданої заяви, заявник послалась на рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 01.03.2023 року у справі № 3-27/2022(54/22), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним), положення частини першої статті 294 та частини шостої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, які не передбачали апеляційне оскарження ухвали суду про залишення без задоволення заяви, поданої в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

На переконання ОСОБА_1 , визнання Конституційним судом України неконституційним положення Кодексу адміністративного судочинства України, яке стало визначальним при постановленні ухвали судом апеляційної інстанції в 2021 році, є виключною обставиною у даній адміністративній справі і є підставою для її перегляду.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року в задоволенні заяви позивача про перегляд ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 за виключними обставинами відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви про перегляд ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 за виключними обставинами, суд апеляційної інстанції виходив з того, що як на час звернення позивача до суду, розгляду справи судом першої інстанції, так і станом на дату прийняття судом оскаржуваної ухвали, положення ч. 1 ст. 294 та ч. 6 ст. 383 КАС України діяли в редакції, яка не передбачала апеляційне оскарження ухвали суду про залишення без задоволення заяви, поданої в порядку статті 383 КАС України, а тому відсутні підстави вважати, що рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 01.03.2023 року у справі № 3-27/2022(54/22) є виключною обставиною для перегляду ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2021 року у справі № 120/2554/19-а.

Також, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 01.03.2023 року у справі № 3-27/2022(54/22) не може змінювати правове регулювання правовідносин, оскільки такі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Не погодившись з ухваленим рішенням суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні заяви про перегляд ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року за виключними обставинами, позивач оскаржила його в касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 31 травня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року - скасовано, а справу № 120/2554/19-а направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Так, позиція Верховного Суду, грунтується на висновках Конституційного Суду України, який у рішенні від 01.03.2023 2-р(II)/2023 дійшов висновку, що нормативне регулювання, визначене оспорюваними приписами Кодексу, якими для особи-позивача не встановлено права оскаржити апеляційним порядком ухвалу суду про залишення без задоволення заяви, поданої порядком статті 383 КАС України, ставлячи особу-позивача в суттєво гірше процесуальне становище порівняно з відповідачем - суб`єктом владних повноважень, не забезпечує рівних процесуальних можливостей особі-позивачу захистити свої права, свободи, інтереси судовим порядком, а законодавець, ухваливши вказані приписи Кодексу, не виконав головного обов`язку, покладеного на нього приписами частини другої статті 3 Конституції України, оскільки законодавчо не встановив дієвого судового контролю за виконанням судового рішення, не забезпечив права особи на судовий захист в адміністративному судочинстві та гарантій його реалізації, як-от: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, право на апеляційний перегляд справи, обов`язковість судового рішення, що є неодмінними вимогами правовладдя як засади конституційного ладу в Україні, вираженої через формулу: «В Україні визнається і діє принцип верховенства права» (частина перша статті 8 Конституції України).

Також, Верховний Суд в постанові від 31 травня 2024 року відзначив про позицію Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду, що викладена у постанові від 13.03.2023 у справі № 440/2582/20, який, застосовуючи рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 2-р(II)/2023 у справі № 3-27/2022/54/22 дійшов висновку про те, що ухвала про відмову в задоволенні заяви, поданої на підставі статті 383 КАС України, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

В подальшому, ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2024 року відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року за виключними обставинами та призначено останню до розгляду.

Розгляд заяви здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи заявника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як встановлено з матеріалів справи, в провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України (відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач 2), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1 - ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01.10.2019 було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , однак постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01.10.2019 скасовано, а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зокрема, визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.03.2019 № 32 про відмову у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку із смертю військовослужбовця ОСОБА_3 та зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.01.2019 щодо виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку із смертю військовослужбовця ОСОБА_3 , з урахуванням висновків викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

04.06.2021 від ОСОБА_1 до суду надійшла заява, подана в порядку ст. 383 КАС України, про визнання протиправним рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого витягом із протоколу № 66 від 22.04.2021 про відмову у призначені одноразової грошової допомоги, у зв`язку із смертю військовослужбовця ОСОБА_3 , яке прийняте на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по адміністративній справі № 120/2554/19-а.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 05.07.2021 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 , подану в порядку ст. 383 КАС України, про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії суб`єктом владних повноважень - Міністерством оборони України на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 в адміністративній справі № 120/2554/19-а.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу щодо відмови у задоволенні її заяви, поданої за нормами ст.383 КАС України, та ухвалити нове рішення, яким визнати протиправним рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого витягом із протоколу № 66 від 22.04.2021 про відмову у призначені одноразової грошової допомоги, у зв`язку із смертю військовослужбовця ОСОБА_3 , яке прийняте на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по адміністративній справі № 120/2554/19-а.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що Міністерством оборони України виконана постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 120/2554/19-а у спосіб і в порядку, який передбачений даним судовим рішенням, а саме шляхом розгляду заяви ОСОБА_1 та поданих документів щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю військовослужбовця ОСОБА_3 та прийняття за наслідками їх розгляду відповідного рішення, оформленого протоколом № 66 від 22.04.2021.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Частиною 1 статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Принцип обов`язковості судового рішення також закріплений у статті 14 КАС України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

Обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили, для їх виконання на всій території України передбачена також приписами Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Аналізуючи наведені норми, колегія суддів зауважує, що судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, тобто особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013, у рішенні від 26.06.2013 звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції» суд наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі "Філіс проти Греції" (Philis v. Greece) (№ 1) від 27 серпня 1991 року, серія А, № 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень (п. 40).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

Отже, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених нормами КАС України.

Статтею 372 КАС України визначений порядок виконання судових рішень в адміністративних справах.

Відповідно до частин 2, 4 вказаної статті, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Частина перша статті 373 КАС України визначає, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

З наведених вище норм вбачається, що рішення суду в адміністративних справах може бути виконане добровільно, з моменту набрання рішенням законної сили, та примусово, після відкриття відповідного виконавчого провадження. При цьому, виконання судового рішення, у якому порядку воно б не відбувалось, є невід`ємною складовою права на судовий захист.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

У такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.

Заяву, зазначену в частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

Так, стаття 383 КАС України передбачає можливість звернення до суду з заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Колегія суддів зазначає, що вищезазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

При цьому, колегія суддів зазначає, що при розгляді заяв, поданих в порядку ст.383 КАС України, суд повинен з`ясувати, чи були оскаржувані рішення, дії відповідача, пов`язані з виконанням судового рішення, та чи не утримує в собі звернення позивача до суду самостійні підстави та предмет спору.

Таким чином, застосування судом до суб`єкта владних повноважень-відповідача у справі приписів ст. 383 КАС України можливе лише в разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01.10.2019 у справі № 120/2554/19-а в задоволенні позовних вимог позивача відмовлено.

Натомість, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01.10.2019 скасовано, а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зокрема, визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.03.2019 № 32 про відмову у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку із смертю військовослужбовця ОСОБА_3 та зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.01.2019 щодо виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку із смертю військовослужбовця ОСОБА_3 , з урахуванням висновків викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

На виконання вказаного судового рішення суду апеляційної інстанції, Вінницьким окружним адміністративним судом 16.07.2020 видано виконавчий лист № 120/2554/19-а, на підставі якого постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України від 21.09.2020 ВП № 63076317 відкрито виконавче провадження щодо його виконання в частині зобов`язання Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.01.2019 щодо виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку із смертю військовослужбовця ОСОБА_3 , з урахуванням висновків викладених у мотивувальній частині судового рішення.

Відтак, відповідно до постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у даній справі зобов`язальні дії Міністерства оборони України полягали у:

- повторному розгляді заяви ОСОБА_1 щодо виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку із смертю військовослужбовця ОСОБА_3 ;

- прийнятті за наслідками розгляду такої заяви одного з рішень, визначених в пункті 13 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.

Як достеменно встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 120/2554/19-а, на засіданні комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, що мало місце 22.04.2021 року, повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 та подані документи і прийнято рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 (витяг з протоколу від 22.04.2021 № 66).

Приймаючи таке рішення, відповідачем - Міністерством оборони України, враховано, що:

- рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.09.2018 у справі № 127/7096/18 встановлено факт спільного проживання громадянки ОСОБА_1 з громадянином ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу;

- рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 12.06.2018 № 59 одноразова грошова допомога призначена і виплачена матері померлого сержанта ОСОБА_3 в розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 1 січня 2017 року в сумі 800000 (вісімсот тисяч) гривень та виплачена в повному обсязі в червні 2018 року;

- рішення суду набрало законної сили після призначення та виплати одноразової грошової допомоги матері померлого ОСОБА_3 , що унеможливлює повторну виплату коштів ОСОБА_1 , оскільки в цьому випадку згідно положень пункту 14 Порядку № 975 має здійснюватись розподіл відповідної суми допомоги за взаємною згодою осіб або в судовому порядку.

Натомість, обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що відповідач, приймаючи вказане рішення, не врахував висновки, зроблені в мотивувальній частині постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 де, зокрема, визначено, що факт виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку із смертю військовослужбовця ОСОБА_3 матері померлого військовослужбовця не може слугувати підставою для позбавлення позивача - ОСОБА_1 , права на отримання такої допомоги.

Також, апелянт звертає увагу на висновок суду стосовно того, що її звернення до суду із цивільним позовом до ОСОБА_2 (матері загиблого ОСОБА_3 ) про розподіл отриманих нею сум, є правом особи за наявності відповідних підстав для цього, проте станом на дату подання позову вказані підстави відсутні.

Надаючи оцінку вказаним доводам апелянта, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку, апелянта, яка не заперечує факту виконання судового рішення відповідачем в частині повторного розгляду заяви та поданих документів, фактично не влаштовує результат розгляду її заяви, оскільки вона вважає, що належним виконанням судового рішення в даній справі є саме позитивний розгляд її заяви та призначення їй одноразової грошової допомоги.

При цьому, вказана позиція апелянта грунтується виключно на її власному трактуванні висновків суду, що містяться в постанові від 29.01.2020 року.

Судова колегія, дослідивши зміст постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року погоджується з висновком суду першої інстанції, що ні резолютивна, ні мотивувальна частини останньої не містять вказівки на те, що Міністерство оборони України зобов`язано прийняти позитивне рішення про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця ОСОБА_3 .

Суд апеляційної інстанції у своїй постанові від 29.01.2020 дійсно зробив висновок про те, що виплата одноразової грошової допомоги матері померлого військовослужбовця не може бути підставою для позбавлення позивача права на отримання такої допомоги.

Однак, слід зауважити, що і в рішенні (витяг з протоколу № 66 від 22.04.2021) Міністерство оборони України не заперечує права ОСОБА_1 на отримання такої допомоги, однак зважає на те, що реалізувати таке право можливо не у спосіб призначення їй такої допомоги, а шляхом розподілу виплаченої суми одноразової грошової допомоги.

Наразі пунктом 14 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві визначено, що одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом перерахування коштів уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати. Якщо після призначення одноразової грошової допомоги за її одержанням звертаються інші особи (члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), питання щодо розподілу суми такої допомоги вирішується за взаємною згодою осіб або в судовому порядку.

Відтак, норми Порядку № 975 не передбачають можливостей загалом здійснювати виплату особам більшої суми одноразової грошової допомоги, аніж визначену законом. А в даному випадку, оскільки така сума уже була виплачена в повному обсязі матері померлого військовослужбовця ОСОБА_3 , тому право позивача та отримання такої допомоги може бути реалізоване лише шляхом розподілу уже виплаченої суми.

Таким чином, підсумовуючи все вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про повне виконання Міністерством оборони України постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 120/2554/19-а у спосіб і в порядку, який передбачений даним судовим рішенням, а саме шляхом розгляду заяви ОСОБА_1 та поданих документів щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю військовослужбовця ОСОБА_3 та прийняття за наслідками їх розгляду відповідного рішення, оформленого протоколом № 66 від 22.04.2021.

При цьому, судом першої інстанції доцільно зауважено і про винесену державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постанови від 13.05.2021 про закінчення виконавчого провадження ВП № 63076317 з приводу виконання виконавчого листа № 120/2554/19-а від 16.07.2020 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом), яка також підтверджує факт виконання Міністерством постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року.

В контексті викладеного судова колегія резюмує, що факт невиконання Міністерством дій зобов`язального характеру, визначених постановою суду, не підтверджено відповідними доказами, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , поданої в порядку ст. 383 КАС України, та визнання протиправним рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, яке оформлене протоколом № 66 від 22.04.2021 в частині відмови ОСОБА_1 в призначені одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю військовослужбовця ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк не містять аргументованих доводів на спростування правомірності висновків суду першої інстанції у взаємозв`язку з обставинами справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 325, 328, 329, 361, 369 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Матохнюк Д.Б. Гонтарук В. М.