Справа № 420/14131/24
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2024-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванова Е.А. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом у якому просить суд визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач) стосовно відмови позивачу в призначенні пенсії по інвалідності; визнати неправомірною відмову відповідача в зарахуванні позивачу до страхового стажу періоду проходження служби в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України з 08.08.2011 р. до 21.12.2015 включно загальною кількістю повних 4 календарних років та 4 календарних місяців і 13 днів; скасувати рішення відповідача від 02.04.2024 року № 80 про відмову в призначенні пенсії по інвалідності; зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період проходження служби в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України з 08.08.2011 до 21.12.2015 включно відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; зобов`язати відповідача призначити, нарахувати та виплачувати позивачу пенсію по інвалідності відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, починаючи з дати встановлення групи інвалідності - 29.01.2024., мотивуючи це тим, що 29.01.2024 за результатами медико-соціального експертного обстеження, Позивачу, встановлено III групу інвалідності, що підтверджується відповідною Довідкою від 29.01.2024 серії 12 ААГ № 880582 до акта огляду МСЕК. З метою призначення пенсії по інвалідності, 26.03.2024 позивач за принципом екстериторіальності звернувся з відповідною заявою та додатками до неї до органів Пенсійного фонду України через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України.

Надалі, на електронну адресу Позивача надійшла відповідь від Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області відповідно до якої ОСОБА_1 повідомлено, що Головним управлінням пенсійного фонду України в Запорізькій області прийнято Рішення від 02.04.2024 № 80 (далі - Рішення) про відмову в призначенні пенсії по інвалідності.

У Рішенні Відповідач зазначив, що відповідно до положень статті 32 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон № 1058-ІV) особи, яким установлено III групу інвалідності, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією 4 роки (віком від 29 років до досягнення особою 31 року включно.

В той же час, Відповідач зазначив, що страховий стаж Позивача складає 1 рік 9 місяців та 17 днів, з чим ОСОБА_1 взагалі не може погодитись, оскільки зазначений спірний розрахунок взагалі не містить відповідної вичерпної інформації трудової (службової) діяльності останнього та практично не враховує період проходження Позивачем служби в органах внутрішніх справ України та Національної поліції України.

Ухвалою суду від 13.05.24 року відкрито позовне провадження та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 13.05.2024 року зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 11.06.2024 року поновлено провадження у справі.

06.06.2024 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову з підстав того, що за принципом екстериторіальності заява позивач подана до ГУ ПФУ в Одеській області була розглянути відповідачем та встановлено, що період роботи позивача з 01.09.2013р. по 21.06.2014р.згідно довідки №193 від 16.02.2024 року не підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача, оскільки відсутні відомості про сплату страхових внесків за цей період, так само як й період з 07.11.2015року по 20.12.2015року згідно довідки №661-1257 від 12.03.2024р., так як з 01.01.2004 року період трудової діяльності зараховуються до страхового стажу а доходи враховуються для обчислення пенсії виключно за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку сплати страхових внесків та/або єдиного внеску до ПФУ. Тому його страховий стаж обчислений у кількості 01 рік 09 місяців 17 днів що є недостатнім для призначення пенсії по інвалідності який у віці позивача становить 4 роки.

Дослідивши зміст заяв по суті справи, надані до суду письмові докази у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Обставини справи.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 08.08.2011 року до 21.12.2015 року з яких з 08.08.2011р. по 21.06.2014 року навчався в Одеському державному університеті внутрішніх справ, та з 22.06.2014р. по 06.11.2015р. -оперуповноважений сектору карного розшуку Ананьївського РВ УМВС України в Одеській області, та з 07.11.2015 по 20.12.2015 року інспектор Ананьївського відділення поліції Котовського відділу поліції ГУ НП в Одеській області.

29.01.2024 позивачу встановлено III групу інвалідності, що підтверджується Довідкою від 29.01.2024 серії 12 ААГ № 880582 до акта огляду МСЕК.

З метою призначення пенсії по інвалідності, 26.03.2024 Позивач звернувся з відповідною заявою та додатками до неї до органів Пенсійного фонду України через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України.

Надалі за принципом екстериторіальності, його заява розглянута Головним управлінням пенсійного фонду України в Запорізькій області та відповідачем прийнято Рішення від 02.04.2024 № 80 відповідно до якої ОСОБА_1 повідомлено про відмову в призначенні пенсії по інвалідності.

У вказаному Рішенні Відповідач зазначив, що відповідно до положень статті 32 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон № 1058-ІV) особи, яким установлено III групу інвалідності, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією 4 роки (віком від 29 років до досягнення особою 31 року включно), в той час коли страховий стаж Позивача складає 1 рік 9 місяців та 17 днів, з чим ОСОБА_1 не погодився та звернувся до суду.

Спірні правовідносини фактично виникли через, те що в Системі персоніфікованого обліку та наданих позивачем довідок відсутні відомості щодо нарахування страхових внесків в сумі, не меншій, ніж мінімальний страховий внесок, при цьому період який відповідачем зараховується до страхового стажу згідно розрахунку становить: з 08.08.2011року по 31.08.2013р. -4 місяці 17 днів, та період з 01.07.2014 року по 06.11.2015 року 1 рік 5 місяців 0 днів, а всього 1 рік 9 місяців та 17 днів

Джерела прав та висновки суду.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Положеннями статті 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Згідно з ч. 5 ст. 17 Основного Закону Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Приписами статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Нормами Закону № 1058-IV законодавцем визначені принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також врегульовано порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

В розвиток вказаного, приписами п. 1 ч. 1 ст. 8 вказаного вище Закону законодавцем реалізовано Конституційне право громадян на соціальний захист - право на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до аб. 36 ст. 1 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно з аб. 5 ст. 1 Закону № 1058- IV застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Вищезазначеною статтею визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Зі змісту п. 2 ч. 1 ст. 9, ч.ч. 1-1 ст. 30 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та ст. 23 Закону України Про пенсійне забезпечення вбачається, що пенсія по інвалідності в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання, призначається за рахунок коштів Пенсійного фонду, незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону № 1058-IV особи, визнані інвалідами, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсію - для інвалідів ІІ та ІІІ груп від 29 років до досягнення особою 31 років включно страховий стаж становить 4 роки.

Відповідно до п. 11 частини 1 ст. 11 Закону № 1058-IV загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби), поліцейські, особи рядового і начальницького складу, у тому числі ті, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та Про військовий обов`язок і військову службу.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону № 1058-IV страхувальниками відповідно до цього Закону є роботодавці, зокрема, підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту), або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 4-1, 10, 14 статті 11 цього Закону.

Частина 1 ст. 15 Закону № 1058-IV передбачає, що платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. У разі якщо за період з 01.07.2000 по 31.12.2016 в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості, необхідні для обчислення страхового стажу військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейським, особам рядового і начальницького складу відповідно до цього Закону, страховий стаж обчислюється на підставі довідки про проходження військової служби та про сплачені суми страхових внесків (а.с. ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV).

Стаття 9 раніше чинного Закону України Про міліцію визначала, що на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів МВС, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

Водночас, відповідно до ст. 78 Закону України Про Національну поліцію, чинної на даний час, до стажу служби в поліції зараховуються: 1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду; 2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту; 3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду; 4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції; 5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони; 6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про загальну структуру і чисельність Міністерства внутрішніх справ України (чинному на час проходження Позивачем служби в органах внутрішніх справ України) навчальні заклади, науково-дослідні установи, підприємства та установи забезпечення включені до загальної структури МВС України.

Відповідно до Переліку вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.12.1997 № 1410, вищі навчальні заклади МВС, зокрема і Одеський державний університет внутрішніх справ, входять до єдиної системи військової освіти.

Станом на час проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ, зокрема у період з 08.08.2011 по 23.06.2014 в Одеському державному університеті внутрішніх справ як курсантом у спеціальному званні рядовий міліції діяв Закон України від 20.12.1990 № 565-XII Про міліцію (далі - Закон № 565-XII).

Згідно зі ст. 9 Закону №565-ХІІ на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

Відповідно до ст. 16 Закону №.565-XII особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Згідно частин 1, 2 статті 18 Закону №_565-ХІІ порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Особи, прийняті на службу до міліції, в тому числі слухачі й курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних, на час служби знімаються з нього і перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ України.

Положеннями п. 9 Р. І Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (чинного на час проходження Позивачем служби), затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (далі - Положення №114) передбачено, що військовозобов`язані, зараховані в кадри Міністерства внутрішніх справ на посади рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, включаючи курсантів і слухачів навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ, у встановленому порядку знімаються з військового обліку і перебувають на спеціальному обліку Міністерства внутрішніх справ.

Відповідно до пунктів 1, 2 Розділу І Положення № 114 до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Особам, які перебувають на службі в органах внутрішніх справ, присвоюються такі спеціальні звання, зокрема, рядовий склад - рядовий міліції рядовий внутрішньої служби.

Спеціальні звання рядового і начальницького складу присвоюються особам, прийнятим на службу в органи внутрішніх справ, з урахуванням їх особистих якостей, спеціальної або військової освіти, рівня підготовки, службового досвіду та інших умов, передбачених цим Положенням (п. 27 Положення № 114).

Згідно з пунктом 12 вказаного Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.

Як передбачено п. 20 Положення № 114, час перебування осіб рядового і начальницького складу на службі в органах внутрішніх справ зараховується до загального і безперервного трудового стажу, а також до стажу за спеціальністю згідно з законодавством.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 14.02.2008 № 62 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11.03.2008 за № 193/14884) затверджено Положення про вищі навчальні заклади МВС (далі - Положення № 62).

Відповідно до пункту 6.1 глави 6 Положення № 62 до перемінного складу ВНЗ належать особи, які навчаються у ВНЗ. За своїм статусом вони поділяються на докторантів, ад`юнктів, аспірантів, слухачів, курсантів, студентів.

Підпунктом 6.1.5 пункту 6.1 глави 6 Положення № 62 передбачено, що статус курсант надається особам рядового та молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ (військовослужбовцям, що не мають звань офіцерського складу), які в установленому порядку зараховані до ВНЗ і навчаються за денною (очною) формою навчання з метою здобуття певних освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівнів за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно з пунктом 6.8. глави 6 Положення № 62 початком проходження служби в органах внутрішніх справ, військової служби у Національній гвардії України уважається дата, зазначена в наказі про зарахування на навчання до ВНЗ.

Як передбачено пунктами 6.14, 6.15 глави 6 Положення № 62, особам, зарахованим на навчання до ВНЗ та яким надано відповідний статус, присвоюються спеціальні або військові звання. Призначення на посаду курсантів здійснюється наказом ректора (начальника) ВНЗ.

Сторонами не заперечується, що позивач у період навчання з 08.08.2011 по 23.06.2014 в Одеському державному університеті внутрішніх справ перебував у кадрах Міністерства внутрішніх справ України; у вказаний період йому присвоєно спеціальне звання (рядовий міліції), був поставлений на грошове, майнове та котлове забезпечення. Наведені обставини в сукупності свідчать про те, що позивач у період з 08.08.2011 по 21.06.2014 проходив службу в органах в органах внутрішніх справ при Одеському інституті внутрішніх справ.

Згідно cт. 62 Закону України Про пенсійне забезпечення передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до записів з трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 вбачається, що Позивач з 08.08.2011 прийнятий на службу в органи внутрішніх справ, 06.11.2015 звільнений з органів внутрішніх справ, 07.11.2015 прийнятий на службу в поліцію та 21.12.2015 звільнений зі служби в поліції, що також підтверджується іншими матеріалами справи.

Згідно з інформацією, наданою Управлінням кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Одеській області за вихідним № 9/67аз від 25.05.2024, копією послужного списку та витягу з наказу ГУНП від № 484 о/с протягом всього періоду проходження служби ОСОБА_1 мав спеціальні звання, тобто відносився до рядового і начальницького складу ОВС/Національної поліції, а вислуга років останнього на день звільнення у календарному обчисленні становить- 4 роки та 4 місяці й 13 днів.

Пунктом 13 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 № 794, визначено, що для формування інформаційної бази системи персоніфікованого обліку використовуються відомості, що надходять в установленому порядку від: інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; Державної податкової адміністрації; роботодавців; фізичних осіб; державних органів реєстрації актів цивільного стану про громадян, які померли; державної служби зайнятості; інших підприємств, установ та організацій.

Відповідно до п. 10 зазначеного Положення роботодавці зобов`язані: в установленому порядку подавати уповноваженому органу достовірні відомості про фізичних осіб, які працюють у них; надавати на вимогу фізичної особи копії документів з відомостями про неї стосовно персоніфікованого обліку.

Органи внутрішніх справ України та Національної поліції повинні були з грошового забезпечення відраховувати відповідні страхові внески, однак з огляду на відсутність обов`язку у органів внутрішніх справ/Національної поліції до червня 2016 року подавати звітність зі сплати страхових внесків /єдиного внеску/ до системи персоніфікованого обліку та встановлення обов`язку лише з червня 2016 року подавати звіт з єдиного соціального внеску страхувальниками - органами Національної поліції в розрізі застрахованих осіб, повні відомості про сплату страхових внесків/єдиного внеску відносно Позивача страхувальниками до червня 2016 року у системі відсутні.

Зокрема, ч. 1, 2 ст. 20 Закону № 1058-IV передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Відповідно до ч. 6 цієї статті страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

А в силу положень частини 10 згаданої статті, якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Положеннями ч. 12 ст. 20 Закону № 1058-IV визначено, що страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

З системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті підприємством, де працює людина (страхувальником), відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм Закону № 1058-IV обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено саме на страхувальника, а відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії не є підставою для позбавлення Позивача права на зарахування до страхового стажу періоду його роботи.

В той же час, обов`язок своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок згідно із ч. 2 ст. 6 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування також покладено на платника єдиного внеску.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 64 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду здійснюють контроль за достовірністю поданих страхувальниками і застрахованими особами відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку.

З довідки від 21.02.2024 № 3/2/359 вбачається, що відповідно до наказу Одеського державного університету внутрішніх справ від 08.08.2011 № 136 о/с позивача зараховано на 1 курс навчання за напрямком підготовки Правоохоронна діяльність, прийнято на службу в органи внутрішніх справ на посаду курсанта, присвоєно спеціальне звання рядовий міліції й закріплено за факультетом підготовки фахівців транспортної міліції ГУ МВС України в Одеській області.

Згідно Диплому серії MB № 14014438 від 21.06.2014, Позивач закінчив у 2014 році Одеський державний університет внутрішніх справ, а відповідно додатку до вказаного диплома від 21.06.2014 серії 12ВС № 861205, термін навчання ОСОБА_1 склав 2 роки 11 місяців, форма навчання денна, програма навчання останнього складалась із визначених дисциплін (курсів).

Надалі, відповідно до наказу Одеського державного університету внутрішніх справ від 21.06.2014 № 86 о/с 23.06.2014 Позивач відряджений для подальшого проходження служби до ГУ МВС України в Одеській області в зв`язку з закінченням навчання на факультеті підготовки фахівців для підрозділів транспортної міліції.

Згідно Довідки від 16.02.2024 № 193 Одеського державного університету внутрішніх справ позивачу в період навчання з 08.08.2011 до 21.06.2014 виплачувалось грошове забезпечення, та страховий стаж ОСОБА_1 за вказаний вище проміжок часу становить 2 роки 10 місяців і 14 днів.

Беручи до уваги викладене, під час проходження Позивачем служби з 08.08.2011 по 21.06.2014 включно, останній отримував відповідне грошове забезпечення за вказаний проміжок часу, та роботодавцем з його грошового забезпечення утримувався в період з серпня 2011 по серпень 2013р. та єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за період проходження служби в органах внутрішніх справ України.

У зв`язку з викладеним, з сукупного аналізу періодів служби позивача вбачається, що страховий стаж ОСОБА_1 з 08.08.2011 до 21.12.2015 включно становить, становить 4 роки та 4 місяці й 13 днів, що більше, ніж мінімальний необхідний страховий стаж для призначення останньому пенсії по інвалідності.

Та як вже вказував суд, у спірний період саме на органи пенсійного фонду покладено обов`язок здійснити своєчасний контроль за сплатою страхових внесків роботодавцями, та позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником його обов`язку щодо належної сплати страхових внесків.

Відтак, відсутність інформації в реєстрі застрахованих осіб за період проходження служби Позивача не є виною останнього, а тому не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії по інвалідності.

До такого ж висновку дійшов Верховний суд в постанові від 14 травня 2020 року по справі №295/10671/16-а.

Таким чином, дії відповідача стосовно невірного розрахунку страхового стажу ОСОБА_1 і відмови Позивачу в призначенні пенсії по інвалідності є протиправними та незаконними, а тому оскаржуване Рішення підлягає скасуванню.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Та позивач, як громадянин України, наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі відповідачів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28.08.2018 у справі № 175/4336/16-а, від 25.09.2018 у справі № 242/65/17, від 27.02.2019 у справі № 423/3544/16-а, від 11.07.2019 у справі №242/1484/17, від 31.03.2020 у справі № 127/16245/17 та від 14.05.2020 у справі № 295/10671/16-а.

Щодо зауважень відповідача, що відповідачем по цій справі повинно бути Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, то суд зазначає наступне.

За п. 4.2 Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Згідно п. 4.3 Порядку № 22-1 рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Судом встановлено, що органом, уповноваженим на прийняття рішення за результатами розгляду заяви позивача, за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Вказаним управлінням здійснено розгляд заяви позивача та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії.

За даних обставин, суд вважає необґрунтованими твердження про неналежність відповідача по справі.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2021 у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022 у справі № 160/6762/21 дійшов висновку, згідно якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

В постанові від 22.09.2022 у справі № 380/12913/21 Верховний Суд сформулював визначення ефективного правосуддя та зазначив, що комплексний аналіз приписів КАС України дає суду підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном ефективне правосуддя, що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Водночас, при вирішенні даної адміністративної справи суд враховує, що згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі Педерсен і Бодсгор проти Данії зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі Волохи проти України (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є передбачуваною, якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. …надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання.

Суд зазначає, що дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може. При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16, від 06 березня 2019 року у справі № 200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі № 818/600/17, від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18.

З урахуванням наведеного, вимога позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити пенсію по інвалідності починаючи з 29.01.2024 є втручанням у дискреційні повноваження пенсійного органу.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, правовідносини щодо призначення пенсії та здійснення нарахування та виплати пенсії позивачу відносяться до виключної компетенції працівників Пенсійного фонду України, та є їх дискреційними повноваженнями і суд, захищаючи права та свободи особи, не може перебирати на себе функції інших органів державної влади, та втручатися в делеговані повноваження.

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьев проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права зарахування до страхового стажу позивача періоду проходження служби в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України з 08.08.2011 до 21.12.2015 включно відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування буде ефективним способом захисту прав та інтересів останнього в адміністративному суді.

Щодо вимоги позивача зобов`язального характеру: зобов`язати відповідача нарахувати та виплачувати позивачу пенсію по інвалідності то суд вважає, що відповідачем ще не призначена пенсія позивачу, та відповідно відомостей про те, що відповідач не буде нараховувати та виплачувати пенсію після її призначення позивачу матеріали справи не містять.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог суд відмовляє.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на вищенаведене, суд вважає що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач при зверненні до суду з позовом надав платіжну інструкцію 0.0..1 від 08.05.24р. про сплату судового збору на суму 1211,20грн., тому дані витрати підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 02.04.2024 року № 80 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії по інвалідності.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період проходження служби в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України з 08.08.2011 до 21.12.2015 включно відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.03.2024року про призначення пенсії по інвалідності з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 1211,20 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційноїінстанції за правилами встановленими ст..ст.293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) рнокпп НОМЕР_2 .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, просп. Соборний 158-Б) .

Суддя Іванов Е.А.