Справа № 480/2235/24
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2024-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 р. Справа № 480/2235/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Державної установи "Центр пробації", Міністерства юстиції України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.06.2024, головуючий суддя І інстанції: С.В. Воловик, м. Суми, по справі № 480/2235/24

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи "Центр пробації" третя особа Міністерство юстиції України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати при звільненні додаткової винагороди, встановленої постаново Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 в розмірі 30 000, 00 грн. щомісячно за період з 24.02.2022 по 07.07.2022;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду в розмірі 30 000, 00 грн. щомісячно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 за період з 24.02.2022 по 07.07.2022.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державної установи Центр пробації» щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 30 000, 00 грн. щомісячно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 за період з 24.02.2022 по 01.06.2022.

Зобов`язано Державну установу Центр пробації`нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022, в розмірі 30 000, 00 грн. щомісячно за період з 24.02.2022 по 01.06.2022.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Міністерство юстиції України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 в частині задоволених позовних вимог у справі №480/2235/24. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в частині задоволених позовних вимог неповно з`ясовано та надано невірну оцінку обставинам, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального прав. Крім того, висновки, що викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають дійсності та ґрунтуються на недоведених обставинах, які суд першої інстанції визнав встановленими. Вищевикладене свідчить про наявність підстав, відповідно до ст.317 КАС України для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. Вважає, що висновки суду першої інстанції є помилковими та такими, що не відповідає обставинам справи, оскільки судом неповно встановленні обставини у справі, а саме поза увагою суду першої інстанції залишився зміст та суть посадових завдань та обов`язків позивача, які не стосуються несення служби; неправильно застосуванні норми матеріального права, а саме пункту 5 глави 13 розділу II Порядку №925/5, що виявилось у незастосуванні зазначеної правової норми до спірних правовідносин, в той час як остання є такою, що підлягала застосуванню, оскільки розкриває зміст поняття «несення служби» особами рядового та начальницького складу ДКВСУ; неправильно застосуванні норми матеріального права, а саме пункту 1 Постанови №168 в редакції від 24.03.2022, що виявилось у неправильному тлумаченні зазначеної норми матеріального права, а саме суд першої інстанції помилково відніс позивача до категорії осіб рядового та начальницького складу, які несуть службу в органах та установах ДКВСУ та мають право на щомісячну винагороду у розмірі 30000 грн., оскільки в силу своїх посадових завдань та обов`язків позивач до зазначеної категорії особі не входить; порушено норми процесуального права закріплені у ст.ст. 4, 122, 123, 161, 240 КАС України, а саме суд першої інстанції розглянув справу без поновлення процесуальних строків позивачу.

Державна установа «Центр пробації» Міністерства юстиції України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що рішення суду першої інстанції є неправомірним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права полягає у неправильному тлумаченні пункту 1 Постанови №168, оскільки вказана норма не поширюється на позивача. Зазначає, що право на додаткову винагороду у розмірі 30 000,00 грн. мають лише ті особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які несуть службу в органах та установах зазначеної Служби, а не всі співробітники Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України, які навіть не мають посадових завдань та обов`язків дотичних до несення служби. При цьому, відповідач зазначає, що поняття "проходження служби" і "несення служби" не є тотожними. Під "несенням служби" скаржник розуміє залучення до участі в оперативних заходах, несення варти, у тому числі в нічний час, несення служби у наряді та інших заходах, спрямованих на забезпечення безпеки в умовах воєнного стану, входження до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі в бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебування безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів. Тому, враховуючи, що позивач не здійснював несення служби в органах і установах Державної кримінально-виконавчої служби України, то не має права на виплату додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 Постанови №168 (у редакції постанови від 22 березня 2022 року). Вказує, що відмовляючи відповідачу в задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції помилково застосував приписи ч.2 ст.233 КЗпП України, оскільки до спірних правовідносин має бути застосована ч.5 ст.122 КАС України. Вважає, що порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права призвело до ухвалення незаконного рішення у справі. Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. А законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Відтак, ухвалене судом першої інстанції рішення у справі підлягає скасуванню. Просить урахувати, що в аналогічних спірних правовідносинах суди першої та апеляційної інстанцій відмовляли у задоволенні позовних вимог, наводить відповідний перелік судових справ. За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

ОСОБА_1 скористалася правом на подання відзиву на апеляційну скаргу Міністерства юстиції України, а також на апеляційну скаргу Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України, передбаченим ст.304 КАС України, в якому не погоджуючись з доводами поданих апеляційних скарг, просила їх залишити без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 у справі №480/2235/24 залишити без змін.

На підставі положень п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 24.02.2022 по 08.05.2023 проходила службу на посаді старшого інспектора Роменського районного сектору № 3 філії Державної установи «Центр пробації» в Сумській області.

Відповідно до наказу №378/к від 21.04.2023 ОСОБА_1 звільнено за пунктом 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

ОСОБА_1 , вважаючи протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України щодо нарахування та виплати на її користь додаткової винагороди в розмірі 30 000 гривень щомісячно відповідно до постанови КМУ №168 від 28 лютого 2022 року за період з 24 лютого 2022 року по 07.07.2022 пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць, звернулася до суду першої інстанції з позовною заявою.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог останньої в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати щомісячної додаткової винагороди в розмірі 30 000,00 грн., встановленої постановою КМУ №168 від 28.02.2022 у період з 24.02.2022 по 01.06.2022 та зобов`язання нарахувати і виплатити згадану винагороду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону України від 23 червня 2005 року № 2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" (далі по тексту - Закон №2713-IV) держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.

Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

Частиною першою статті 24 Закону № 2713-IV передбачено, що фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законом.

Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України затверджено Наказом Міністерства юстиції України від 28 березня 2018 року № 925/5 (далі - Порядок № 925/5).

Пунктом 3 розділу І Порядку №925/5 визначено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Абзацом першим пункту 4 розділу І Порядку №925/5 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що грошове забезпечення виплачується особам рядового і начальницького складу, які займають штатні посади в Департаменті з питань виконання кримінальних покарань, міжрегіональних управліннях з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, органах пробації, установах виконання покарань, слідчих ізоляторах, воєнізованих формуваннях, навчальних закладах та закладах охорони здоров`я, на підприємствах установ виконання покарань, інших підприємствах, в установах і організаціях, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому було продовжено та триває до теперішнього часу.

На виконання указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" та № 69 "Про загальну мобілізацію" Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 168, пунктом 1 якої (у первинній редакції) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 5 Постанови №168 передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

У подальшому, до пункту 1 Постанови №168 вносилися зміни, зокрема, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 22 березня 2022 року № 350 абзац перший пункту 1 Постанови №168 після слів "та поліцейським" доповнено словами "а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми "єПідтримка".

Згідно з пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 березня 2022 року № 350 вказана постанова набрала чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06 березня 2022 року № 204-р затверджено перелік адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми "єПідтримка" згідно з додатком, у якому значиться Сумська область, до якої належить і Конотопська міська територіальна громада, де розташовувався Конотопський районний відділ філії ДУ Центр пробації в Сумській області, в якому працював позивач.

З наведеного вбачається, що Кабінет Міністрів України встановив додаткову винагороду в розмірі 30 000 гривень щомісячно, зокрема особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми "єПідтримка".

Як встановлено з матеріалів справи, майор внутрішньої служби ОСОБА_1 з 24.02.2022 по 08.05.2023 проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби на посаді начальника Роменського районного сектору №3 філії Державної установи «Центр пробації» в Сумській області.

Колегія суддів, аналізуючи матеріали даної справи та правове регулювання спірних відносин, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у період з 24.02.2022 по 01.06.2022, ОСОБА_1 мала право на отримання додаткової щомісячної винагороди у розмірі 30 000, 00 грн., встановленої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, оскільки проходила службу в установі Державної кримінально-виконавчої служби, що розташована в межах адміністративно-територіальної одиниці, на території якої надавалася допомога в рамках Програми єПідтримка.

Щодо доводів апеляційної скарги Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України та Міністерства юстиції України про те, що право на отримання додаткової винагороди мають лише ті особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які саме несуть службу в органах та установах зазначеної Служби, а не всі працівники Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України, то колегія суддів зазначає, що у цьому випадку поняття "несення служби", яке зазначено у пункті 1 Постанови №168, тотожні поняттю "проходження служби", оскільки законодавством визначено, що особи рядового і начальницького складу, які мають спеціальні звання проходять службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, немає ніяких підстав вважати, що вони службу не несуть. При цьому положення пункту 1 Постанови №168 не містять застережень щодо призначення додаткової допомоги виключно особам, які беруть участь в оперативних заходах, несуть варту, в тому числі в нічний час, несуть службу у наряді, тощо. Тобто, Постанова № 168 (у редакції постанови від 22 березня 2022 року) не ставить у залежність отримання додаткової винагороди від залучення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби від виконання завдань та заходів, спрямованих на забезпечення безпеки в умовах воєнного стану, як про це вказує відповідач та третя особа.

У свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що доводи апелянтів про те, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників), а отже за відсутності таких підстав для нарахування та виплати такої винагороди відсутні, свідчить лише про допущення протиправної бездіяльності, а не про відсутність права у позивача на таку винагороду.

Щодо посилання Міністерства юстиції України на те, що фінансово-економічні розрахунки до Постанови №168 передбачали виплати особам рядового і начальницького складу ДКВС за бюджетною програмою, яка не поширюється на забезпечення діяльності органів пробації, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 43 Конституції України, зокрема, визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Пунктом 3 статті 116 Конституції України передбачено, що до повноважень КМУ належить забезпечення проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Рішеннями Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 та від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень КМУ щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

На підставі частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно із частиною другою цієї статті суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Частиною першою статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-VI Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Право на виплату додаткової винагороди співробітникам органів і установ Державної кримінально-виконавчої служби України, передбачене Постановою КМУ № 168, підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством.

За змістом правової позиції ЄСПЛ у справі Кечко проти України (рішення від 08 листопада 2005 року) у межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

З огляду на викладене колегія суддів визнає необґрунтованими посилання Міністерства юстиції України на відсутність кошторисних призначень за бюджетною програмою для виплати вказаної винагороди співробітникам органів пробації, оскільки гарантовані законом виплати, пільги тощо неможливо поставити в залежність від видатків бюджету.

Відмова Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України у виплаті позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168, порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції право мирно володіти своїм майном. Доки відповідне положення Постанови КМУ №168 є чинним, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в такій виплаті. Тобто, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України).

Зазначена позиція також узгоджується з висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007.

Верховний Суд України у своїх рішеннях також неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2010 року у справі № 21-399во10, від 07 грудня 2012 року у справі № 21-977во10, від 03 грудня 2010 року у справі № 21-44а10).

Отже, відсутність кошторисних призначень за бюджетною програмою для виплати вказаної винагороди співробітникам органів пробації на вказане право позивача не впливає.

З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 30 000, 00 грн. щомісячно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 за період з 24.02.2022 по 01.06.2022, а відтак про наявність підстав для зобов`язання Державну установу «Центр пробації» Міністерства юстиції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі 30 000, 00 грн. щомісячно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 за період з 24.02.2022 по 01.06.2022.

Щодо посилання скаржників на порушення позивачем норм процесуального права, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України, а саме пропущення позивачем місячного строку звернення до суду з позовом, колегія суддів зазначає наступне.

Так, перевіряючи дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом у цій справі, колегія суддів виходить з того, що спір щодо стягнення належної позивачу заробітної плати є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 за №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 за №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на правову позицію Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, дія частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 за №2352-IX поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Приписами частин третьої і п`ятої статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, колегія суддів звертає увагу, що обов`язок держави створити умови та гарантувати можливості для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю є складовою її обов`язку щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав та свобод людини і громадянина (стаття 3, частини перша, друга, сьома статі 43 Конституції України).

Частиною першою статті 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

У Рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення).

Отже, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Окрім того, як уже зазначалося, часовий проміжок, за який ОСОБА_1 просить нарахувати та виплатити додаткову винагороду в розмірі 30 000, 00 грн. щомісячно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 за період з 24.02.2022 по 07.07.2022, тобто підпадає під дію частини першої статті 233 КЗпП України, як до 19.07.2022 так і в редакції Закону № 2352-IX від 01 липня 2022 року, яка почала діяти лише з 19 липня 2022 року.

Тобто на час здійснення спірних виплат частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Доводи апеляційних скарг про помилкове застосування судом першої інстанції частини другої статті 233 КЗпП України до спірних правовідносин, які охоплюються періодом з 24.02.2022 по 01.06.2022, є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного перегляду даної справи.

Отже, доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.

Колегія суддів, з урахуванням вимог ст.308 КАС України, не надає правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Остання не оскаржила рішення суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідачем (Державною установою "Центр пробації" Міністерства юстиції України), як суб`єктом владних повноважень не доведено (доказано) правомірність власної бездіяльності (бездіяльності щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 30 000, 00 грн. щомісячно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 за період з 24.02.2022 по 01.06.2022).

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи, викладені у апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставин справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державної установи "Центр пробації", Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 по справі № 480/2235/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.М. Мінаєва З.О. Кононенко