Справа № 300/93/23
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2024-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/93/23 пров. № А/857/10757/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року у справі №300/93/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій та скасування податкових повідомлень-рішень, -

суддя в 1-й інстанції Остап`юк С.В.,

час ухвалення рішення 03.04.2024,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В :

09.01.2023 ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (далі апелянт, відповідач, ГУ ДПС в Івано-Франківській області) про визнання протиправним проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №№, , від 04.03.2020.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно, не визначивши суму курсової різниці, обрахованої за правилами, передбаченими пунктом 8 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, помилково відніс всю суму прощеного боргу 719117,36 гривень до додаткового блага, неправомірно включив цю суму до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, та як наслідок, необґрунтовано визначив суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору із зазначеної суми.

Вважає, що до розрахунку загального місячного (річного) оподаткованого доходу не повинна бути включена курсова різниця між сумою основного (прощеного) боргу в іноземній валюті за офіційним курсом Національного банку України (далі НБУ) на дату зміни валюти зобов`язання з іноземної валюти у гривню та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом НБУ станом на 1 січня 2014 року. Тобто, курсова різниця, що виникла внаслідок знецінення національної валюти по відношенню до курсу валюти прощеного боргу (кредиту) не відноситься до доходів платника податку та не підлягає оподаткуванню.

З цих підстав, вважає оскаржувані податкові повідомлення-рішення №№, , від 04.03.2020 протиправними та просить їх скасувати.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.04.2024 у справі №300/93/23 позов задоволено частково; визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС в Івано-Франківській області за №, № від 04.03.2020. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС в Івано-Франківській області частину сплаченого судового збору в розмірі 1000 гривень та частину витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції не досліджено питання пропуску строку звернення до суду із цим позовом. Спірні податкові повідомлення-рішення прийняті контролюючим органом 04.03.2020, які разом з розрахунками розміру штрафних санкцій направлено позивачу 11.01.2020 за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки позивач звернувся до суду із цим позовом лише 09.01.2023, ним пропущено шестимісячний строк звернення до суду із цим позовом.

Крім того, згідно з інформацією АТ «Індекс Банк» про суму анульованого (прощеного) боргу, в т.ч. стосовно ОСОБА_1 , така становить 719117,36 грн.

ОСОБА_1 був повідомлений та усвідомлював той факт, що за результатом анулювання (прощення) основної суми боргу 719117,36 грн на нього як платника податків покладається обов`язок подати до податкового органу за місцем реєстрації річну декларацію та сплатити податок з доходів фізичних осіб та військовий збір. Проте, позивачем таку декларацію не подано, податки не сплачено.

Стосовно перевірки контролюючий орган вказав, що направлення наказу та повідомлення про проведення перевірки у порядку, визначеному ст. 42 Податкового кодексу України надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення невиїзної перевірки. Вказав, що відповідну перевірку позивача проведено у порядку передбаченому Податковим кодексом України.

Внаслідок відповідної перевірки встановлено порушення Податкового кодексу України та у зв`язку з цим складено відповідний акт перевірки, який зареєстровано 10.01.2020 та направлено позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення за його місцезнаходженням.

Уся поштова кореспонденція, яку надіслано позивачу поверталася із відміткою відділення поштового зв`язку: «За закінченням терміну зберігання».

Позивач отримав відповідні документи за своєю заявою, тобто знав про податкові повідомлення-рішення та проведення відповідної перевірки.

Апелянт просив скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.04.2024 у справі №300/93/23 в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вказав, що додатковим благом є різниця між прощеним боргом (анульованою сумою боргу) 719117,36 грн та сумою курсової різниці 209076,57 грн, що відповідно становить 510040,79 грн. Однак, відповідно до акта перевірки позивача контролюючим органом визначену базу оподаткування у розмірі 719117,36 грн, яка, зокрема, включає суму прощеного (анульованого) банком боргу у вигляді курсової різниці.

За обставин, які свідчать про протиправність визначення податковим органом позивачу грошового зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, суд вважав помилковими й висновки податкового органу щодо правомірності визначення позивачу грошового зобов`язання зі сплати військового збору, обчисленого з суми прощеного (анульованого) кредитором основного боргу (кредиту), з чим погоджується і позивач.

Щодо строків звернення до суду із цим позовом, позивач вказав, що, як встановив суд першої інстанції, позивач про наявність оскаржених податкових повідомлень-рішень дізнався в жовтні 2022 року внаслідок звернення відповідача до суду з позовом про стягнення податкового боргу на підставі вказаних податкових повідомлень-рішень, а до суду з цим позовом з-вернувся в січні 2023 року, тобто шестимісячний строк звернення до суду ним не пропущено.

Просив рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.04.2024 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів дійшла переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що спірним питанням при винесенні оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень відповідача є правомірність віднесення контролюючим органом суми прощеної (анульованої) кредитором заборгованості до складу оподаткованого доходу як додаткового блага на підставі абзацу «д» підпункту 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України.

Курсова різниця, що виникла внаслідок знецінення національної валюти по відношенню до валюти прощеного боргу (кредиту), не відноситься до доходів платника податку та не підлягає оподаткуванню.

Сума курсової різниці, яка згідно із приписами пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України дорівнює різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначеній за офіційним курсом НБУ на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним кусом НБУ станом на 01.01.2014, обраховується таким чином: 719117, 36 гривень (еквівалент основної суми боргу позивача у розмірі 26157,46 доларів, визначений у гривні за офіційним курсом НБУ на дату зміни валюти зобов`язання за кредитом) мінус 209076,57 гривень (еквівалент основної суми боргу позивача у розмірі 26157,46 доларів США, визначений у гривні за офіційним курсом НБУ станом на 1 січня 2014 року (7,993 гривень за 1 долар США) та становить 510040,79 гривень.

Відтак, додатковим благом є різниця між прощеним боргом (анульованою сумою боргу) 719117,36 грн та сумою курсової різниці 209076,57 грн, що відповідно становить 510040,79 грн.

Разом з тим, відповідно до акта перевірки позивача контролюючим органом визначену базу оподаткування у розмірі 719117,36 грн, яка, зокрема, включає суму прощеного (анульованого) банком боргу у вигляді курсової різниці.

Суд першої інстанції вважав, що відповідач протиправно збільшив позивачу суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 129441,12 грн та суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір 10786,76 грн та, відповідно, протиправно застосував штрафні (фінансові) санкції.

За таких обставин, є протиправними та підлягають скасуванню податкові повідомлення-рішення за №, № від 04.03.2020.

Щодо податкового повідомлення-рішення за № від 04.03.2020, то таке рішення є правомірним, оскільки позивач отримав дохід як додаткове благо, тому зобов`язаний був подати податкову декларацію за 2017 рік, відповідно, у відповідача були підстави для проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, а тому позовні вимоги в цих частинах задоволенню не підлягають.

Щодо строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, суд першої інстанції встановив, що позивач про наявність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень дізнався в жовтні 2022 року внаслідок звернення відповідача до суду про стягнення з позивача податкового боргу, визначеного оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями. З даним адміністративним позовом позивач звернувся до суду 09.01.2023, тому не пропустив шестимісячних строк звернення до суду з цим позовом.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вважав, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Крім того, враховуючи, що позов підлягає задоволенню частково, то на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, з позиції суду першої інстанції, підлягають стягненню, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, частина судового збору в розмірі 1000 грн та частина витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Розглядаючи спір апеляційний суд виходить із наступного.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі підпункту 78.1.2 п. 78.1 ст. 78, ст. 79, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України, відповідно до наказу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 20.11.2019 за №438 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 , посадовою особою Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, проведено документальну позапланову невиїзну перевірку з питань достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору з отриманих доходів за період з 01.01.2017 до 31.12.2017.

За результатами вказаної перевірки складено акт «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки з питань достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 за період з 01.01.2017 по 31.12.2017» за №14/09-19-33-06/ НОМЕР_1 від 10.01.2020.

Висновками документальної невиїзної перевірки встановлені порушення позивачем: підпункту 49.18.4 п. 49.18 ст. 49, п. 179.1 ст. 179 Податкового кодексу України, а саме: неподання податкової декларації за 2017 рік; підпункту 164.2.17 «д» п. 164.2 ст. 164, п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України в результаті чого визначено суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб за період, що перевірявся, в розмірі 129441,12 грн; п. 1.2, підпункту 1.6 п. 16-1 підрозділу 10 Розділу XX Податкового кодексу України в результаті чого визначено суму податкових зобов`язань з військового збору в розмірі 10786, 76 грн.

Вказані висновки обґрунтовані тим, що згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб про суми виплачених доходів та інформації ПАТ «Креді Агріколь Банк» в період з 01.01.2017 до 31.12.2017 фізична особа платник податків ОСОБА_1 . окрім отриманих доходів, обов`язок щодо відображення яких у податковій декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, фактично отримав доходи у вигляді додаткового блага.

З метою підтвердження інформації ПАТ «Креді Агріколь Банк» направлено запит №493/10/09-19-33-01-15 від 16.10.2019 про надання інформації та її документального підтвердження, щодо документів, які стали підставою для прощення (анулювання) залишку основної суми боргу (кредиту) боржнику.

Згідно отриманої відповіді №10451/3527 від 28.10.2019 ПАТ «Креді Агріколь Банк» підтверджує, що доходи нараховано у формі 1-ДФ за ознакою доходу « 126» та « 127» у вигляді додаткового блага по фізичній особі анульовано кредитором у сумі 719117,36 грн.

Фізичною особою платником податків ОСОБА_1 в порушення підпункту 49.18.4 п. 49 18 ст. 49, п. 179.1 ст. 179 Податкового кодексу України декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік не подано, податок на доходи фізичних осіб та військовий збір з отриманого в 2017 році доходу у вигляді додаткового блага не сплачено.

На підставі вказаного вище акту перевірки, 04.03.2020 контролюючий орган прийняв податкові повідомлення-рішення:

- №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, за податковими зобов`язаннями 129441,12 грн; за штрафними (фінансовими санкціями) 32360,28 грн;

- №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податком на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування 11010500, за штрафними (фінансовими) санкціями 170 грн;

- №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір, за податковими зобов`язаннями 10786,76 грн; штрафними (фінансовими) санкціями 2696,69 грн.

Позивач, вважаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення протиправними, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає таке.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, колегія суддів вказує таке.

Запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Так, ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Спеціальними нормами, якими встановлені окремий порядок захисту порушених прав платників податків, в тому числі, і в судовому порядку, є норми Податкового кодексу України (далі ПК України).

Відповідно до п. 56.1 ст. 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Абзацами першим - третім п. 56.18 ст. 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.

Згідно з п. 58.19 ст. 58 ПК України у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Відповідно до п. 102.1 ст. 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.

Застосування норм п.п. 56.18, 56.19 ст. 56, п. 102.1 ст. 102 ПК України в системному зв`язку дає підстави для висновку, що нормою п. 56.18 встановлено спеціальний строк на оскарження платником податків податкових повідомлень-рішень та інших рішень про нарахування грошових зобов`язань.

Норма п. 56.18 ст. 56 ПК України не визначає процесуального строку звернення до суду і, відповідно, не є спеціальною щодо норми п. 56.19 ст. 56 ПК України. Водночас норма п. 56.19 ст. 56 ПК України є спеціальною щодо норми ч. 4 ст. 122 КАС України, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту 56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у справі №160/11673/20 (постанова від 27.01.2022) сформував правовий висновок, що процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України - становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (без використання процедури досудового вирішення спору) становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25.01.2024 у справі №560/7714/23.

В межах спірних правовідносин позивач оскаржує податкові повідомлення-рішення від від 04.03.2020 за №, №, №. Разом з тим, у спірних правовідносинах процедура адміністративного оскарження не проводилися.

Отже, у випадку судового оскарження податкових повідомлень-рішень без використання досудового порядку вирішення спору, строк звернення до суду визначається абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС України і становить шість місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1204 від 28.12.2015, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.01.2016січня 2016 року за №124/28254, податкове повідомлення-рішення вважається належним чином надісланим (врученим) платнику податків, якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 Кодексу.

Судовою палатою з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 23.05.2022 у справі №810/3116/18 зазначено, що відповідно до п. 42.2. ст. 42 Податкового кодексу України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Згідно з приписами п. 45.1 ст. 45 ПК України (у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.

Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Так, письмовими доказами, долученими до матеріалів справи, зокрема копією паспорта громадянина України позивача, підтверджується те, що адреса, на яку скеровано оскаржені податкові повідомлення-рішення та іншу кореспонденцію щодо перевірки не є податковою адресою позивача.

Згідно з відміткою у паспорті громадянина України міститься відмітка про те, що з 31.07.2008 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане також додатково підтверджується листом Відділу з питань реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади м. Івано-Франківська від 08.02.2023 (а.с.116).

Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади станом на 06.02.2023 позивач зареєстрований за цією ж адресою.

Дійсно, позивач був зареєстрованим за адресою АДРЕСА_1 , однак у період з 04.07.2008 по 31.07.2008.

Колегія суддів зважає на покликання відповідача на відповідь відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України від 25.09.2019, за якою місцем реєстрації позивача є АДРЕСА_1 , тобто, що відповідач фактично виконав свій обов`язок за ст. 42 ПК України.

Однак, з позиції колегії суддів, у даному випадку, за встановлених обставин, належне виконання відповідачем своїх обов`язків за ст. 42 ПК України, все ж не може бути безумовною підставою для обчислення строку звернення до суду із цим позовом, оскільки долученими до матеріалів справи письмовими доказами спростовано реєстрацію за цією адресою позивача з 31.07.2008.

Ознайомившись із зазначеним позовом, позивач звернувся до відповідача із заявою від 16.11.2022 про видачу йому копій наказу про проведення перевірки, письмового повідомлення про дату початку та місце проведення перевірки, акта перевірки та оскаржених податкових повідомлень-рішень (а.с.112).

У відповідь на цю заяву відповідачем скеровано позивачу запитувані документи за належним місцем реєстрації позивача листом від 12.12.2022 №12398/6/09-19-24-07.

За таких обставин, оскільки станом на 16.11.2022 позивач не був ознайомлений з оскарженими податковими повідомленнями-рішеннями від 04.03.2020, звернення до суду із адміністративним позовом у межах цієї справи 09.01.2023 відбулося у межах шестимісячного строку, визначеного абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС України.

Отже доводи відповідача про пропуск строку звернення до суду із цим позовом є безпідставними та не підтвердженими письмовими доказами, долученими до матеріалів справи.

Інших доказів пропуску строку звернення до суду із цим позовом не надано, а тому підстави для залишення позову без розгляду відповідно до ст. 240 КАС України відсутні.

Так, за змістом підпункту 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Приписами ст. 75 ПК України визначено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підстави проведення документальних позапланових перевірок визначено у п. 78.1 ст. 78 ПК України.

Згідно з п. 78.4 ст. 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Положеннями ст. 79 ПК України передбачено, що документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.

Таким чином, проведення перевірки як контрольного заходу передбачає такі етапи її проведення: встановлення підстав для проведення перевірки; прийняття контролюючим органом рішення про проведення перевірки, яке оформлюється наказом керівника цього органу; допуск до перевірки; вивчення наданих платником податків документів та/або інших матеріалів; оформлення результатів перевірки.

Реалізація зазначених етапів означає, що податкова перевірка відбулася як юридичний факт, на підставі якого керівник податкового органу може зробити висновок про наявність податкового правопорушення та прийняти відповідне рішення.

Підпунктом 1.4.2 п. 1.4 розділу І Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків, затвердженого наказом Державної фіскальної служби України від 31.07.2014 №22 (далі - Методичні рекомендації), встановлено, що з метою дотримання вимог статті 77 та 79 розділу II Кодексу підрозділи органу державної фіскальної служби, які очолюють здійснення документальної планової або позапланової невиїзної перевірки, забезпечують надсилання рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення під розписку платнику податків (посадовій особі або законному (уповноваженому) представнику) копії наказу про проведення документальної планової або позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення.

Указаним підпунктом Методичних рекомендацій також роз`яснено контролюючому органу, що з метою дотримання вимог Кодексу та прав платників податків доцільно забезпечити завчасне надіслання (вручення) повідомлень про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.

Позивач зазначає, що не отримував жодних повідомлень про проведення перевірки щодо нього, копії наказу про перевірку, не приймав участі у проведенні перевірки внаслідок якої складено акт 10.01.2020, як і оскаржених податкових повідомлень-рішень від 04.03.2020.

Факти неотримання відповідних документів підтверджуються копіями відповідних поштових конвертів із відмітками відділення поштового зв`язку із зазначенням причин неотримання поштової кореспонденції: «За закінченням терміну зберігання».

Як вже було вказано вище, нормами п. 45.1 ст. 45 ПК України встановлено, що платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Згідно п. 42.2 ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Наведений у постанові Верховного Суду від 08.04.2021 у справі №812/821/17 висновок, у якому зазначено, що у пункті 42.2 статті 42 ПК України закріплено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

У постанові від 08.09.2021 у справі №816/228/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неправомірність дій контролюючого органу при призначенні та проведенні перевірки може бути підставою позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та, відповідно, на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.

Як вірно вказав суд першої інстанції, спірним питанням при винесенні оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень відповідача є правомірність віднесення контролюючим органом суми прощеної (анульованої) кредитором заборгованості до складу оподаткованого доходу як додаткового блага на підставі абзацу «д» підпункту 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України.

Положеннями підпункту 14.1.47 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що додаткові блага кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

При цьому, відповідно до підпункту 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 ПК України дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді: а) процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України; б) доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів; в) доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі акцій українських емітентів; г) доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України; ґ) доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників - резидентів за межами України; д) інших доходів від діяльності, у тому числі пов`язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов`язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем контролюючих органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо); е) спадщини, подарунків, виграшів, призів; є) заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору; ж) доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.

Таким чином, визначальною ознакою доходу платника податку, як об`єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є фактичне отримання такого доходу платником податку в грошовій, матеріальній або нематеріальній формі.

Відповідно до підпункту 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Згідно з п. 164.1 ст. 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Згідно з підпунктом 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім, зокрема, відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання.

Підпунктом «д» підпункту 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо, крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу. До таких додаткових благ віднесено основну суму боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Відповідно до підпункту 168.2.1 п. 168.2 ст. 168 ПК України платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов`язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок з таких доходів.

До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються інші доходи, які згідно з цим Кодексом не включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (підпункт 165.1.49 п. 165.1 ст. 165 ПК України).

Крім того, ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що додаткове благо визначається як дохід у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує дохід платника податку. Водночас, у разі коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг.

Таким чином, сума кредиту, прощена (анульована) банком, збільшує дохід платника податку і включається в його оподатковуваний дохід. Разом з тим, сума процентів, нарахованих банком за умовами договору за користування кредитом, комісій та/або штрафних санкцій (пені) не є доходами, які призводять до приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Відповідно, у разі прощення (анулювання) процентів, комісій та/або штрафних санкцій (пені), нарахованих за користування кредитом й за прострочення виконання грошового зобов`язання, відсутні підстави вважати їх додатковим благом платника податку.

Боржник, який отримав додаткове благо у вигляді прощення (анулювання) основної суми боргу за кредитом та який був належним чином повідомлений про прощення (анулювання) такого боргу, зобов`язаний відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку.

У зв`язку з політичною та фінансовою кризою, яка сталася у 2014 році та спричинила девальвацію національної валюти в Україні, враховуючи скрутне становище, в якому опинилися позичальники - фізичні особи, які отримали споживчі кредити в іноземній валюті, з 07.05.2015 на підставі Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов`язань» від 09.04.2015 №321-VIII підрозділ 1 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України доповнений пунктом 8 такого змісту: «Не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року. Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року».

Метою запровадження вказаних положень є фактична реалізація положень Закону України «Про реструктуризацію кредитних зобов`язань з іноземної валюти в гривню», згідно з якими платникам податків надаються певні податкові преференції.

Однією з таких преференцій, установлених у пункті 8 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, є не віднесення до додаткового блага платника податку і не включення до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу суми, прощеної (анульованої) кредитором курсової різниці.

Курсова різниця обчислюється, серед іншого, як різниця між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначеною за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 01.01.2014, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

Зазначені преференції застосовуються до всіх фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 01.01.2014, операції з прощення (анулювання) заборгованості за якими здійснювалися, починаючи з 01.01.2015.

Таким чином, курсова різниця, що виникла внаслідок знецінення національної валюти по відношенню до валюти прощеного боргу (кредиту), не відноситься до доходів платника податку та не підлягає оподаткуванню.

Верховний Суд зауважує, що положення пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України є спеціальними по відношенню до вимог абзацу «д» підпункту 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України.

В силу колізійного принципу пріоритету норми акта, виданого пізніше, до правовідносин, які виникли у зв`язку із прощенням банками з 01.01.2015 боргу позичальникам за кредитами в іноземній валюті, які не було погашено до 01.01.2014 та валюту зобов`язання за якими було змінено з іноземної на національну, застосовуються норми пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України.

Застосування вимог абзацу «д» підпункту 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України має місце виключно у випадку перевищення суми прощеного (анульованого) кредитором боргу над сумою курсової різниці, обрахованої за правилами, передбаченими пунктом 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України.

Зазначена правова позиція відповідає висновкам, викладеними у постанові Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №826/12872/17 та постановах Верховного Суду від 20.10.2020 у справі №640/4857/19, від 05.10.2023 у справі №520/13636/2020, від 20.03.2024 у справі №804/3608/18.

Для правильного встановлення правової природи анульованого (прощеного) кредитором боргу (кредиту) позивача (як курсової різниці, розрахованої відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, або додаткового блага, яке підлягає включенню до загального оподатковуваного доходу фізичної особи) необхідною умовою є дослідження судом характеру угоди між кредитором та позичальником щодо відповідної реструктуризації боргу та прощення його частини.

При вирішенні питання про можливість застосування преференцій щодо сплати податку на доходи фізичних осіб слід з`ясувати, чи відбулась зміна валюти зобов`язання на гривню, а також, чи є більшою різниця, що розрахована у відповідності до пункту 8 підрозділу І розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, яка не підлягає оподаткуванню, ніж сума боргу, що прощена кредитором позивачу. Якщо така різниця є меншою за розмір анульованого (прощеного) боргу, підстави стверджувати, що позивач внаслідок такого прощення отримав додаткове благо з настанням відповідних податкових наслідків відсутні.

При цьому, якщо кредитором (банком) здійснено анулювання (прощення) основної суми боргу (кредиту), а не суми у розмірі різниці, розрахованої кредитором відповідно до підпункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, то з метою оподаткування сума такого анульованого боргу вважається додатковим благом і включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу у відповідності до підпункту 164.2 ст. 164 ПК України з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку..

Таке правозастосування узгоджується з правозастосуванням Верховного Суду, викладеним у постановах від 11.07.2024 у справі №826/12628/18, від 30.07.2024 у справі №320/8116/20.

Частиною 5 ст. 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вірно становив суд першої інстанції, 22.09.2008 між Акціонерним товариством «Індустріально-Експортний банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір за №522/08ФК, згідно умов якого банк надав позивачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості платності та цільового характеру використання кредит у сумі 58530 долар США, терміном користування кредитом 22.09.2008 до 21.09.2033 включно. Кредит надано на оплату за нерухоме майно: двох-кімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 56 кв. м.

19.01.2017 Публічне акціонерне товариства «Креді агріколь банк» правонаступник всіх прав та обов`язків Акціонерного товариства «Індустріально-Експортний банк» та ОСОБА_1 уклали договір про внесення змін та доповнень №01 (про зміну валюти та часткове прощення боргу) до кредитного договору за №522/08ФК від 22.09.2008.

Зокрема, згідно з п. 2 договору сторони домовилися змінити валюту зобов`язання та валюту виконання зобов`язання за кредитним договором та встановити, що валютою зобов`язання та валютного виконання зобов`язання за кредитним договором є гривня.

На момент укладення Угоди заборгованість позичальника перед банком становить 43595,77 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на дату укладення Угоди складає 1198529 грн.02 коп. При цьому у банку не виникає будь-яких додаткових зобов`язань по видачі позичальнику кредиту. Банк самостійно у відповідності до внутрішніх процедур вчиняє всі необхідні дії по обліку заборгованості Позичальника, та в разі необхідності відкриває будь-які необхідні внутрішні рахунки банку для обліку заборгованості позичальника за Договором (пункт 3).

Незважаючи на всі інші умови кредитного договору та/або Угоди, сторони домовились, що за умови погашення позичальником, в день укладання цієї Угоди, заборгованості за кредитом у розмірі не менше, ніж 40% від суми заборгованості по кредиту зазначеної в пункті 3 цієї Угоди, що становить 479411,66 грн, Банк, відповідно до статті 605 Цивільного кодексу України, припиняє зобов`язання Позичальника щодо погашення залишку кредиту у розмірі 60% від суми заборгованості по кредиту, що становить 719117,36 грн, шляхом прощення боргу Позичальнику. З цього моменту кредитний договір вважається припиненим і Сторони не будуть вважати себе пов`язаними будь-якими зобов`язаннями (пункт 4).

Сторони домовились, що на момент укладення Угоди пеня, нарахована відповідно до кредитного договору протягом періоду прострочення виконання зобов`язань, встановлюється у розмірі 1 (одна) гривня і підлягає сплаті позичальником. Сторони домовились, що штрафи, нараховані відповідно до кредитного договору та несплачені на момент укладення Угоди, скасовуються (пункт 5).

У випадку невиконання позичальником умов пункту 4 цієї Угоди, умови щодо заміни валюти зобов`язання, прощення боргу, скасування штрафів та зміна розміру пені вважаються такими, що не набули чинності, і позичальник зобов`язаний повернути у повному обсязі кредит, наданий відповідно до кредитного договору у строк та у порядку, що визначені умовами кредитного договору, що діяли до моменту укладання цієї Угоди (пункт 6).

З підписанням Угоди позичальник вважається належним чином повідомленим про прощення йому зобов`язань по кредиту з моменту виникнення таких обставин згідно умов Кредитного договору та цієї Угоди. При прощенні боргу у Позичальника відповідно до вимог Податкового кодексу України виникає оподатковуваний дохід та Позичальник зобов`язаний подати до податкового органу декларацію, сплатити податки та збори з такого доходу в порядку та у розмірах, встановлених чинним законодавством України. Банк згідно вимог Податкового кодексу України зобов`язаний включити суму отриманого Позичальником доходу у вигляді прощеного боргу до розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку-фізичних осіб за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено (пункт 8).

Згідно з квитанцією за №14055 від 19.01.2017 ОСОБА_1 сплатив ПАТ «Креді агріколь банк» 479411,66 грн, призначення платежу: погашення кредиту згідно договору №522/08ФК від 22.09.2008.

Отже, колегія суддів констатує факт зміни сторонами валюти зобов`язання та валюти виконання зобов`язання за кредитним договором та визначення такої у гривнях. Крім того, позивач сплатив визначену цією угодою суму 479411,66 грн.

Так, станом на 19.01.2017 заборгованість позивача перед банком становила 43595,77 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на дату укладення Договору про внесення змін та доповнень складало 1198529,02 грн. Погашена позивачем сума заборгованості становить 479411,66 грн, а в співвідношенні до суми заборгованості в доларах США становить 17438,31 (40% від 43595,77 доларів США). Банк припинив зобов`язання позивача щодо погашення залишку кредиту у розмірі 719117,36 грн (сума прощеного боргу), що в співвідношенні до суми заборгованості в доларах США становить 26157,46 (60% від 43595,77 доларів США).

Суд першої інстанції вірно визначив, що сума курсової різниці, яка згідно із приписами пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України дорівнює різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначеній за офіційним курсом НБУ на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним кусом НБУ станом на 1 січня 2014 року, обраховується таким чином: 719117,36 грн (еквівалент основної суми боргу позивача у розмірі 26157,46 доларів, визначений у гривні за офіційним курсом НБУ на дату зміни валюти зобов`язання за кредитом) мінус 209076,57 грн (еквівалент основної суми боргу позивача у розмірі 26157,46 доларів США, визначений у гривні за офіційним курсом НБУ станом на 1 січня 2014 року (7,993 грн/1 долар США) та становить 510040,79 грн.

Отже, додатковим благом є різниця між прощеним боргом (анульованою сумою боргу) 719117,36 грн та сумою курсової різниці 209076,57 грн, що відповідно становить 510040,79 грн.

Оскільки контролюючим органом невірно визначено базу оподаткування, яка, зокрема, включає суму прощеного (анульованого) банком боргу у вигляді курсової різниці 719117,36 грн, замість 510040,79 грн, то податкове правопорушення, передбачене абзацом «д» підпункту 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України відсутнє.

Крім того, оскільки відповідачем невірно визначено грошове зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, помилковими є й висновки податкового органу щодо правомірності визначення позивачу грошового зобов`язання зі сплати військового збору, обрахованого з суми прощеного (анульованого) кредитором основного боргу (кредиту) 719117,36 грн.

Підсумовуючи викладене у сукупності, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач протиправно збільшив позивачу суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 129441,12 грн та суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір 10786,76 грн та, відповідно, протиправно застосував штрафні (фінансові) санкції, та, відповідно, протиправність податкових повідомлень-рішення за №, № від 04.03.2020.

За таких обставин, вказані рішення контролюючого органу підлягають скасуванню.

Оскільки апелянт не оскаржує судового рішення в частині висновків щодо податкового повідомлення-рішення від 04.03.2020 №, понесених позивачем судових витрат внаслідок розгляду справи у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції, з врахуванням приписів ст. 308 КАС України, не перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в відповідній частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Щодо понесених судових витрат понесених позивачем у зв`язку з апеляційним розглядом справи відповідно до заяви від 22.07.2024, колегія суддів зазначає таке.

Так, у заяві від 22.07.2024 ОСОБА_1 вказав, що адвокатом Волосянко Р.О. йому надано професійну правничу допомогу під час апеляційного розгляду справи вартістю 2500,00 грн.

На підтвердження вимог цієї заяви долучено копії: договору №32/11-2022 про надання правової допомоги від 09.11.2022; додаткової угоди №3 від 07.11.2023; додаткової угоди №4 від 08.08.2024; акта прийняття-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) від 12.07.2024, згідно з яким надано послуги 08.07.2024 консультація, вартість 500,00 грн; складення відзиву на апеляційну скаргу ГУ ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.04.2024, вартість 2000,00 грн; квитанція від 15.07.2024 про оплату послуг на користь Адвокатського бюро Романа Волосянка у сумі 2500,00 грн.

Вирішуючи питання відшкодування вказаних витрат, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з положеннями ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У частинах 4, 5 ст. 134 КАС України запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 9 статті 139 КАС України).

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд робить висновок, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

За таких обставин, понесені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з апеляційним розглядом цієї справи у розмірі 2500,00 грн слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 229, 287, 243, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року у справі №300/93/23 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (індекс 76018, вулиця Незалежності, 20, місто Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк