Справа № 460/6752/24
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2024-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 вересня 2024 року м. Рівне №460/6752/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Рівненської обласної прокуратури (далі - відповідач), в якому просить суд: 1) визнати протиправною бездіяльність Рівненської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати усіх належних сум ОСОБА_1 , а саме заробітної плати, нарахованої відповідно до розміру посадового окладу, визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»; 2) стягнути з Рівненської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 неотриману частину заробітної плати, виходячи з посадового окладу, визначеного ст.81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням встановленої надбавки до посадового окладу (за вислугу років), компенсації за невикористану відпустку в кількості 179 календарних днів, за період з 13.09.2023 по 25.05.2024 року розмір якої становить всього 345758,83 гривні. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходив службу на прокурорських посадах в органах прокуратури України. Із 05.05.2020 працював на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби прокуратури Рівненської області. З 25.05.2024 звільнений з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби у зв`язку з досягненням 65 років та припиненням повноважень прокурора. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 № 8-р(ІІ)/2023 позивач зазначає, що у період з 13.09.2023 по 24.05.2024 йому безпідставно нараховувалась та виплачувалась заробітна плата у меншому розмірі та не нараховувалася надбавка за вислугу років. Також вважає, що відповідачем безпідставно не виплачені суми за невикористані дні відпустки у належному розмірі. Таким чином, з метою відновлення своїх порушених прав щодо отримання заробітної плати у законодавчо визначеному розмірі, позивач звернувся до суду за їх захистом. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 26 червня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

01 липня 2024 року від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій останній просить суд: 1) визнати протиправною бездіяльність Рівненської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати усіх належних сум ОСОБА_1 , а саме заробітної плати, нарахованої відповідно до розміру посадового окладу, визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»; 2) стягнути з Рівненської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 не отриману частину заробітної плати, виходячи з посадового окладу, визначеного ст.81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням встановленої надбавки до посадового окладу (за вислугу років), компенсації за невикористану відпустку в кількості 179 календарних днів, за період з 13.09.2023 по 25.05.2024 розмір якої становить всього 345758,83 гривні; 3) стягнути з Рівненської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25.05.2024 по день ухвалення судового рішення.

Ухвалою суду від 02 липня 2024 року прийнято вказану заяву про зміну предмету позову у справі №460/6752/24 для спільного розгляду з первісним позовом.

Відповідач правом на подання відзиву скористався. Заперечив проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що при звільненні позивача з посади проведені всі необхідні виплати, у тому числі з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 № 8-р(ІІ)/2023 та листа Офісу Генерального прокурора від 12.10.2023. Позивач не вважається таким, що успішно пройшов атестацію, що передбачена Законом України від 19.09.2019 № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», оскільки не завершив процедуру проходження атестації, та не є прокурором призначеним у нову структуру органів прокуратури Рівненської області, оскільки перебував на посаді поза штатним розписом. За таких обставин просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Позивач подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій підтримав позовні вимоги.

Заперечення на відповідь на відзив подані не були.

З`ясувавши всі обставини справи, необхідні для вирішення даного спору, дослідивши подані докази, суд враховує наступне.

Обставини справи:

ОСОБА_1 з 05 травня 2020 року призначений на посаду начальника відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби прокуратури Рівненської області, що підтверджується наказом Прокуратури Рівненської області №375к від 05 травня 2020 року.

03.09.2020 Генеральним прокурором України видано наказ №410, яким наказано перейменувати без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридичну особу "Прокуратура Рівненської області" у "Рівненська обласна прокуратура".

Наказом Генерального прокурора України від 08.09.2020 №414 визначено днем початку роботи обласних прокуратур - 11.09.2020.

Станом на 11.09.2020 та на час виникнення спірних правовідносин позивач до Рівненської обласної прокуратури не призначався.

30 квітня 2024 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив, зокрема, вказати відомості про нарахування надбавки за вислугу років, якщо виплачувалася вказати розмір та відсоткову ставку; вказати розмір посадового окладу, який застосовувався при нарахуванні заробітної плати за період з вересня 2023 року по квітень 2024 року; вказати який коефіцієнт було застосовано до його посадового окладу при нарахуванні заробітної плати за період 2022-2024 роки. А також просив надати дані, зокрема, щодо порядку нарахування його заробітної плати.

07.05.2024 відповідач надав позивачу відповідь, в якій зазначив, що в період з 13.09.2023 по теперішній час надбавка за вислугу років не нараховувалася. Розмір посадового окладу за період з 13.09.2023 по 30.04.2024 становить 48000грн. Розмір посадового окладу начальника самостійного відділу Рівненської обласної прокуратури, відповідно до затвердженого штатного розпису, з 01.01.2022 складає 58560,00грн і не змінювався протягом 2023 року. Відповідно до частини третьої цієї статті Закону, посадовий оклад прокуратури з 1 січня 2022 року становить 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. В свою чергу Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури з 1 січня 2022 в розмірі 1600 гривень. Частиною п`ятою зазначеної статті Закону встановлено посадові оклади прокурорів, які перебувають на адміністративних посадах. Так, посадовий оклад керівника підрозділу обласної прокуратури встановлюється пропорційно до посадового окладу прокурора обласної прокуратури з коефіцієнтом 1,22, що становить 58560,00грн. Наказом Генерального прокурора від 29.04.2020 №972ц затверджено коефіцієнти до посадових окладів прокурорів, які перебувають на адміністративних посадах органів прокуратури. За вересень 2023 року позивачу нараховано заробітної плати в сумі 33834,30грн: за 8 робочих днів з окладу 7210грн - 2746,67грн, надбавка за вислугу років 50% - 1373,34грн, за 13 робочих днів з окладу 48000грн - 29714,29 грн. Одночасно позивачу було надано розрахункові листи нарахованої заробітної плати за 2022 рік, 2023 рік та січень - квітень 2024 року.

Наказом Рівненської обласної прокуратури №361к від 24 травня 2024 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби прокуратури Рівненської області та органів прокуратури з 25 травня 2024 року у зв`язку з досягненням шістдесяти п`яти років та припиненням повноважень прокурора.

05 червня 2024 року позивач повторно звернувся до відповідача з заявою про виплату належних йому сум компенсації за невикористану відпустку, щомісячної надбавки за вислугу років.

Листом від 11 червня 2024 року відповідач зауважив позивачу, що виплата належних йому сум здійснювалася у розмірі, передбаченому чинним законодавством.

Позивач зазначає, що оплата праці здійснювалась відповідачем, розрахована на основі посадового окладу без надбавок (48000,00грн), у тому числі за вислугу років та виконання обов`язків на адміністративній посаді, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII).

Відповідно до ст. 1 Закон № 1697-VII прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Як зазначено у Пояснювальній записці до проекту цього закону основна мета Закону №113-IX - створення передумов для побудови системи прокуратури, діяльність якої базована на засадах ефективності, професійності, незалежності та відповідальності.

Такої мети мало бути досягнуто через кадрове перезавантаження органів прокуратури в спосіб атестації чинних прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навички, на конкурсних засадах обійняти посаду прокурора в будь-якому органі прокуратури.

У пункті 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX визначено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури (абзац перший); за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури (перше речення абзацу третього).

Відтак, у Законі № 113-IX збережено юридичний статус прокурорів, які продовжували здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, а отже, гарантії їх незалежності як невіддільний елемент статусу прокурора.

Відповідно до частини п`ятої статті 7 Закону № 1697-VII єдність системи прокуратури України забезпечено єдиними засадами організації й діяльності прокуратури, єдиним статусом прокурора, єдиним порядком організаційного забезпечення діяльності прокурорів, фінансуванням прокуратури лише з Державного бюджету України (пункти 1-4).

Прокурорів, у межах реалізації їхніх повноважень, наділено єдиним юридичним статусом незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України або адміністративної посади, яку прокурор обіймає в прокуратурі (абзац перший частини другої статті 15 Закону № 1697-VII).

Аналогічні висновки містить рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 №8-р(11)/2023.

Також Конституційний Суд України зазначив, що прокурори сприяють здійсненню правосуддя в межах повноважень, якими їх наділено відповідно до статті 131-1 Конституції України. Вони виконують свої обов`язки на професійній основі, мають юридичний статус, основу якого становлять спільні елементи, незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України або адміністративної посади, яку прокурор обіймає в прокуратурі. Єдиний порядок набуття статусу прокурора, наділення прокурорів однаковим обсягом гарантій незалежності, сукупність повноважень та обов`язків прокурора свідчить про єдиний юридичний статус усіх прокурорів.

Так, заробітна плата прокурора визначена ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», частиною 1 якої встановлено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 2 Закону № 1697-VII визначено, що заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за:

1) вислугу років;

2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. (ч. 3 ст. 81 Закону № 1697-VII).

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом:

1) прокурора обласної прокуратури - 1,2;

2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3. (ч. 4 ст. 81 Закону № 1697-VII).

Посадові оклади прокурорів, які перебувають на адміністративних посадах, встановлюються у розмірі - для керівника підрозділу обласної прокуратури - 1,27-1,20 посадового окладу прокурора обласної прокуратури (п.9 ч.5 ст.81 Закону № 1697-VII).

Прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу. (ч. 7 ст. 81 Закону № 1697-VII).

Зі змісту листа Рівненської обласної прокуратури від 07.05.2024 №27-305ВИХ-24 встановлено, що вислуга років позивача складає понад 35 років.

Відтак позивач має право на отримання надбавки за вислугу років у розмірі 50% посадового окладу.

Враховуючи наведене, суд, враховує наступні обставини:

- позивач наказом Прокуратури Рівненської області призначений на посаду начальника відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби прокуратури Рівненської області;

- за правилами пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури;

- Закон «Про прокуратуру» не містить будь-яких правових норм щодо оплати праці прокурорів, які не пройшли атестацію, відмінне від решти, які таку атестацію пройшли.

Обґрунтовуючи правомірність нарахування позивачу заробітної плати, виходячи із посадового окладу прокурора Рівненської обласної прокуратури без урахування надбавок, відповідач посилався на лист Офісу Генерального прокурора від 12.10.2023 №21-2139вих-503 ОКВ-23.

Так, Офіс Генерального прокурора спрямував керівникам обласних прокуратур лист від 12.10.2023 №21-2139вих-503 ОКВ-23 наступного змісту:

«… Винагорода за працю є гарантією незалежності прокурорів та невіддільним елементом їх юридичного статусу, а отже, складником організації й порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Конституції України.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.09.2023 визнано неконституційною норму Закону України від 19.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» стосовно оплати праці прокурорів та слідчих, у тому числі військових прокуратур, згідно з постановою Кабінету Міністрів України до їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної, окружної прокуратури.

Відповідно до позиції Конституційного Суду України, викладеної в цьому рішенні:

- прокурори до атестації і прокурори після її проходження мають єдиний юридичний статус, тобто однаковий обсяг гарантій незалежності;

- оплата праці прокурорів має визначатися відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру»;

- гарантії прокурорів потребують забезпечення на рівні з гарантіями суддів, закріпленими Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (згідно з ч. 10 ст. 135 цього Закону суддям, які не здійснюють правосуддя, виплачується посадовий оклад без доплат).

З огляду на викладене з 13.09.2023 оплату праці прокурорів та слідчих, поновлених за рішеннями судів на посадах у регіональних, місцевих і військових прокуратурах, до проходження ними атестації слід здійснювати на підставі статті 81 Закону України «Про прокуратуру», розраховуючи її на основі посадового окладу прокурора органів прокуратури відповідного рівня без встановлення надбавок, у тому числі за вислугу років…».

Суд не приймає як підставу для розрахунку заробітної плати позивач наданий відповідачем лист, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України. Усі накази Генерального прокурора оприлюднюються державною мовою на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора на наступний робочий день після їх підписання з додержанням вимог режиму таємності. Накази Генерального прокурора, що є нормативно-правовими актами, набирають чинності з дня їх оприлюднення, якщо інше не передбачено самим актом, але не раніше дня оприлюднення. Накази Генерального прокурора або їх окремі частини можуть бути оскаржені фізичними та юридичними особами до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Суд вважає, що листи не є ні нормативно-правовими актами, ні актами індивідуальної дії, які можуть регулювати такі правовідносини.

Крім цього, суд зауважує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 червня 2023 р. №560/8064/22.

Відтак, лише пряма вказівка у законі може змінювати порядок нарахування заробітної плати прокурору.

Враховуючи наведені правові норми та висновки суду, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині не нарахування та невиплати компенсації за 179 невикористаних днів відпустки, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першої та другої статті 82 Закону України № 1697-VII «Про прокуратуру» прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів та прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 82 КЗпП України і статті 9 Закону «Про відпустки» час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням), включається до стажу, що дає право на щорічну відпустку.

Відповідно до статей 83, 116 КЗпП України, статті 24 Закону «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпустки та надання грошової компенсації за не використані дні відпустки здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки (абз. 1 п. 2 Порядку №100).

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році (абз.2 п. 2 Порядку №100).

При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору (абз.1 п. З Порядку №100).

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час вимушеного прогулу тощо) (абз.4 п. 3 Порядку №100).

Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу (абз. 3 п. 4 Порядку №100).

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду (абз.5 п. 4 Порядку №100).

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки, (абз.1 п. 7 Порядку №100).

Як слідує з матеріалів справи, у позивача є 179 днів невикористаної відпустки.

Відповідач за вказані дні провів виплату компенсації в розмірі 101922,48грн та 26852,54грн, що підтверджується розрахунками компенсації за невикористані відпустки набутої до 31.12.2023, з 01.01.2024.

Водночас, відповідачем при проведенні розрахунку не враховано рішення Конституційного суду від 13.09.2023 № 8-р(ІІ)/2023.

Таким чином відповідачем неправомірно обчислено позивачу оплату часу відпустки у меншому розмірі.

У той же час правильний розрахунок з урахуванням зазначених вище рішення Конституційного суду від 13.09.2023 № 8-р(ІІ)/2023, абзацу 1 пункту 2, абзацу 3 та 5 пункту 4, абзацу 1 пункту 7 Порядку №100 має становити: посадовий оклад позивача 58560грн (25 х 1600грн (прожитковий мінімум) х 1,2 (коефіцієнт застосовний до прокурора обласної прокуратури) х 1,22 (коефіцієнт застосовний при перебуванні на посаді керівника підрозділу обласної прокуратури)) + надбавка за вислугу років в розмірі 50%, з урахуванням відпрацьованих днів.

Отже, при здійсненні компенсації за невикористані дні відпустки на дату звільнення позивачу протиправно не нараховані та невиплачені без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати, посадовий оклад позивача 58560грн + надбавка в розмірі 50%, з урахуванням відпрацьованих днів.

Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день ухвалення рішення.

Так, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Вказана редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала законної сили з 19.07.2022.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу, що у постанові від 20.06.2024 у справі № 120/10686/22 Верховний Суд зауважив, що фактично зміст частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України із набранням чинності Законом України № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19.07.2022 шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-а та № 821/1083/17, з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19.07.2022. Крім того, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.

Проте встановити наявність цих обставин на час розгляду справи неможливо, оскільки вони ще не настали, тому ця вимога є передчасною та задоволенню не підлягає.

Щодо стягнення з відповідача конкретних сум, то суд враховує таке.

Частинами першою, другою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Суд у спірний правовідносинах не визначав конкретної суми, що має бути стягнута на користь позивача, оскільки відповідно до наведених норм саме на відповідача покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, що у даному випадку не було зроблено відповідачем.

Отже, установивши, що з позивачем не був проведений повний розрахунок при звільненні в повному обсязі, суд дійшов висновку покласти саме на відповідача обов`язок нарахувати та виплатити позивачу відповідні суми, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Решта доводів не спростовують висновків суду, на яких ґрунтується дане рішення.

Суд також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи зазначену позицію Європейського суду з прав людини, суд надав відповідь на всі аргументи сторін, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому суд зазначає, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково шляхом: визнання протиправною бездіяльності Рівненської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати усіх належних сум ОСОБА_1 , а саме заробітної плати, нарахованої відповідно до розміру посадового окладу, визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»; зобов`язання Рівненську обласну прокуратуру провести нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати, виходячи з посадового окладу, визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням встановленої надбавки до посадового окладу (за вислугу років), компенсації за невикористану відпустку в кількості 179 календарних днів, за період з 13.09.2023 по 25.05.2024, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 8-р/2023 від 13.09.2023, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Рівненської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати усіх належних сум ОСОБА_1 , а саме заробітної плати, нарахованої відповідно до розміру посадового окладу, визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

Зобов`язати Рівненську обласну прокуратуру провести нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати, виходячи з посадового окладу, визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням встановленої надбавки до посадового окладу (за вислугу років), компенсації за невикористану відпустку в кількості 179 календарних днів, за період з 13.09.2023 по 25.05.2024, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 8-р/2023 від 13.09.2023 та з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 04 вересня 2024 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Рівненська обласна прокуратура (вул. 16 Липня, буд. 52, м. Рівне, Рівненська обл., 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 02910077)

Суддя Т.О. Комшелюк