Справа № 160/21285/24
Суддя: Кучугурна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2024-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

02 вересня 2024 рокуСправа №160/21285/24

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кучугурна Н.В. (м. Дніпро, вул. Академіка Чекмарьова, 5), перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до 20 регіональної військово-лікарської комісії про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

06.08.2024 засобами поштового зв`язку від 05.08.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до 20 регіональної військово-лікарської комісії про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Справі за цією позовною заявою присвоєно №160/21285/24 та за результатами автоматизованого розподілу справу передано для розгляду судді Кучугурній Н.В.

Позовна заява не відповідала вимогам, установленим статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), тому ухвалою суду від 12.08.2024 була залишена без руху, з наданням позивачу строку для усунення недоліків, шляхом надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з доказами на підтвердження поважності причин його пропуску; всі наявні у позивача докази на підтвердження обґрунтування позовних вимог або вказати об`єктивні причини, з яких ці докази не можуть бути подані у встановлений законом строк.

26.08.2024 від позивача до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просит суд:

визнати протиправною бездіяльність 20 регіональної військово-лікарської комісії щодо нарахування та виплати додаткової винагороди за виконання бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) у період з 01.02.2024 по 24.05.2024 у розмірі 30 000,00 грн на місяць в розрахунку пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань;

зобов`язати 20 регіональну військово-лікарську комісію нарахувати та виплатити недоплачену додаткову винагороду за виконання бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) у період з 01.02.2024 по 24.05.2024 у розмірі 30 000,00 грн на місяць в розрахунку пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань.

До уточненої позовної заяви позивачем подана заява про поновлення строку звернення до суду.

В обґрунтування заяви позивач зазначив, що відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Так, оскільки виплата спірної додаткової винагороди повинна виплачуватись в «місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату» (пункт 8 Порядку №260), обчислення тримісячного строку звернення із позовом до суду починається з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав (стаття 233 КЗпП України). Таким чином, граничною датою установленого законодавством строку для виплати позивачу додаткової винагороди за лютий, березень, квітень і травень 2024 року є останній день наступного місяця, після місяця, в якому наказом оголошено про виплату. Позивач звертає увагу суду, що наказом 20 регіональної військово-лікарської комісії від 22.05.2024 №132 він знаходиться у відрядженні в об`єднаному командному пункті угрупування сил і засобів Медичних сил « ІНФОРМАЦІЯ_1 » угрупування Медичних сил Збройних Сил України, в зоні проведення бойових дій, з 24.05.2024 (по сьогоднішній день) для виконання бойових (спеціальних) завдань з проведення військово-лікарської експертизи, що у свою чергу унеможливлює будь-яку комунікацію (з`ясування обставин і причин) із бухгалтерією відповідача щодо невиплати йому грошової винагороди за спірний період. Зважаючи на вказані доводи першим днем обізнаності про порушення прав на отримання додаткової винагороди за лютий 2024 року є 01.05.2024, оскільки наказ про виплату спірної винагороди за лютий відповідачем видано 05.03.2024, а останнім днем фактичної виплати за цим наказом є останній день наступного місяця за місяцем видання цього наказу (30.04.2024). Із цим наказом позивача ознайомлено лише у травні 2024 року (після з`ясування обставин неотримання коштів додаткової винагороди). Щодо бездіяльності з виплати позивачу додаткової винагороди за березень, квітень і травень 2024 року, позивач зазначає, що дізнався про це після спливу вказаного терміну виплати додаткової винагороди за вказані місяці, оскільки до наказів, що видані відповідачем (наказ від 07.05.2024 №30 та наказ від 06.06.2024 №34) позивача не було включено для виплат додаткової винагороди за спірні періоди.

Частиною 1 ст. 121 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

При цьому норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

До того ж суд враховує, що позивач згідно з наказом 20 регіональної військово-лікарської комісії від 22.05.2024 №132 знаходиться у відрядженні в об`єднаному командному пункті угрупування сил і засобів Медичних сил «Схід» угрупування Медичних сил Збройних Сил України, в зоні проведення бойових дій, з 24.05.2024 (по сьогоднішній день) для виконання бойових (спеціальних) завдань з проведення військово-лікарської експертизи, тому наявні обставини, які значно ускладнювали можливість реалізації прав позивачем в умовах воєнного стану.

Крім цього, суд ураховує позицію Конституційного Суду України у рішенні від 06 квітня 2022 року № 1-р(II)/2022, згідно з якою, Конституційний Суд України зважає на реалії, пов`язані зі збройною агресією Російської Федерації проти України, роль Збройних Сил України та інших військових формувань в обороні Української держави, її суверенітету, незалежності та територіальної цілісності. Відповідні конституційні принципи є осердям конституційного ладу України, тож від їх захисту залежить його втілення загалом, зокрема й гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і громадянина.

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої 20 лютого 2014 року, частина території України (Автономна Республіка Крим і місто Севастополь) є анексованою, деякі райони Донецької та Луганської областей є тимчасово окупованими. Починаючи з 24 лютого 2022 року збройна агресія Російської Федерації проти України набула повномасштабного характеру. Головну роль в обороні України відіграють Збройні Сили України та інші військові формування, які своєю мужньою боротьбою здійснюють ефективний захист Української держави та Українського народу.

Відповідно до частини другої статті 17 Основного Закону України «оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили У країни».

Здійснюючи конституційний контроль щодо законодавчого регулювання соціального захисту військовослужбовців, Конституційний Суд України спирається на свої попередні юридичні позиції щодо розуміння частини п`ятої статті 17 Конституції України. Виходячи зі змісту приписів статей 17, 65 Основного Закону України Конституційний Суд України вважає, що громадяни України, які захищають Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, виконують конституційно значущі функції; тож держава повинна надавати їм і членам їхніх сімей особливий статус та забезпечувати додаткові гарантії соціального захисту відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України як під час проходження служби, так і після її закінчення (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 18 грудня 2018 року № 12-р/2018).

З урахуванням встановленого Конституцією України функціонального призначення Збройних Сил України, в умовах триваючої збройної агресії Російської Федерації проти України законодавче регулювання порядку реалізації права на соціальний захист, гарантованого частиною першою статті 46 Конституції України, має здійснюватися у системному взаємозв`язку з вимогами щодо посиленого соціального захисту військовослужбовців у розумінні частини п`ятої статті 17 Основного Закону України.

Військовослужбовці, інші громадяни, які залучені до виконання обов`язків оборони держави, виконують обов`язок щодо захисту Вітчизни у Збройних Силах України та інших військових формуваннях не заради отримання спеціальних статусів, зокрема привілеїв, пільг чи компенсацій. Водночас припис частини п`ятої статті 17 Конституції України чітко покладає на державу конституційний обов`язок щодо створення системи посиленої соціальної підтримки військовослужбовців і членів їхніх сімей, що поширюється не тільки на спеціальні пенсії та допомогу для них, а й підтримку у сфері охорони здоров`я, освіти, а також наданні житла та спеціальних підтримчих заходів під час їх переходу до цивільного життя.

Виконання державою конституційного обов`язку щодо забезпечення посиленого соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних або резервістів покликане не тільки забезпечити соціальний захист кожного з них індивідуально, а й сприяти виконанню громадянами України обов`язку щодо захисту Вітчизни - України, її суверенітету, незалежності та територіальної цілісності.

Беручи до уваги, що врегулювання відповідних питань належить до розсуду Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України та інших органів державної влади в межах їх конституційних повноважень, Конституційний Суд України також наголошує на тому, що заходи в сфері оборони держави мають бути своєчасними, послідовними та комплексними, оскільки від їх ефективного запровадження залежить стан обороноздатності України.

Підтримання високого рівня обороноздатності є найвищим державним інтересом і однією з найбільш захищених конституційних цінностей України. Захист суверенітету та територіальної цілісності України є «найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу» (частина перша статті 17 Основного Закону України).

В умовах воєнного стану держава зобов`язана мобілізувати всі доступні їй ресурси для посилення своєї обороноздатності та відсічі збройної агресії Російської Федерації проти України. Відтак усебічна підтримка військовослужбовців Збройних Сил України є одним із засобів розширення оборонних можливостей держави.

Конституційний Суд України наголошує, що приписи частини п`ятої статті 17, частини першої статті 46 Конституції України перебувають у системному взаємозв`язку з приписами частини першої статті 3 Конституції України та, зокрема, втілюють ідею про те, що людина, її життя і здоров`я є найвищою цінністю.

З огляду на викладене, обставини, якими позивач обґрунтовує клопотання про поновлення строку звернення до суду, суд дійшов висновку про поновлення позивачу строку звернення до суду.

Таким чином, позовна заява відповідає вимогам, установленим ст. ст. 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а справа підсудна Дніпропетровському окружному адміністративному суду.

Підстави для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження у справі відсутні.

З огляду на положення ст.12, ст.257, ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Згідно з ч.4 ст.9 Кодексу адміністративного суду України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Про витребування доказів за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу (ч.3 ст.80 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на наведені норми процесуального законодавства, враховуючи заявлене позивачем клопотання, а також з метою повного та всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі, суд вважає за необхідне витребувати додаткові докази у справі.

Керуючись ст. ст. 12, 80, 160, 161, 171, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

Задовольнити заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовною заявою до 20 регіональної військово-лікарської комісії про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до 20 регіональної військово-лікарської комісії про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії і відкрити провадження в адміністративній справі №160/21285/24 за наведеним позовом.

Здійснювати розгляд адміністративної справи одноособово суддею Кучугурною Н.В. в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Задовольнити клопотання позивача про витребування доказів.

Витребувати у відповідача належним чином засвідчені копії:

- Наказів (витягів з них, що стосуються позивача) 20 регіональної військово-лікарської комісії (з адміністративно-господарської діяльності) «Про виплату додаткової винагороди» від 04.05.2023 № 8; від 01.06.2023 № 10; від 01.07.2023 № 17; від 01.08.2023 № 20; від 04.09.2023 № 24; від 02.10.2023 № 29; від 02.11.2023 № 40, які підтверджують обставини (факти) про нарахування та виплату позивачу такого виду грошового забезпечення військовослужбовців як додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень на місяць в розрахунку пропорційно часу виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань;

- Наказу (або витягу з нього) 20 регіональної військово-лікарської комісії (з адміністративно-господарської діяльності) «Про виплату додаткової винагороди за лютий» від 05.03.2024 № 22, який підтверджує обставини (факти) про не нарахування та невиплату позивачу такого виду грошового забезпечення військовослужбовців як додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень на місяць в розрахунку пропорційно часу виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань за лютий 2024 року;

- Наказу (або витягу з нього) 20 регіональної військово-лікарської комісії (з адміністративно-господарської діяльності) «Про виплату додаткової винагороди за березень, квітень, травень» від 07.05.2024 № 30, який підтверджує обставини (факти) про не нарахування та невиплату позивачу такого виду грошового забезпечення військовослужбовців як додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень на місяць в розрахунку пропорційно часу виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань за березень, квітень, травень 2024 року;

- Положення про 20 регіональну військово-лікарську комісію, затверджену наказом Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України від 15.07.2023 № 80;

- Витяги з «Журналу ведення оперативної обстановки 20 регіональної військово-лікарської комісії» щодо щоденного виконання особовим складом 20 РВЛК бойових (спеціальних) завдань розгорнутого пункту управління Медичних сил Збройних Сил України за призначенням за період з 01.01.2024 по 31.05.2024.

Витребувані судом документи мають бути надані разом з відзивом на позовну заяву.

Встановити відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву (у разі заперечення проти позовної заяви) протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

Відзив має відповідати вимогам, установленим ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з ч.3 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи (ч.6 ст.162, ч.2 ст.175 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч.4 ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов. Разом із відповіддю на відзив позивачу надати докази, що підтверджують надіслання (надання) відповідачу відповіді на відзив і доданих до неї документів.

Встановити відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив. Разом із наведеними запереченнями відповідачу надати докази, що підтверджують надіслання (надання) позивачу заперечень і доданих до них документів.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи.

Інформацію щодо цієї адміністративної справи особи, які беруть участь у справі, можуть отримати на офіційному порталі судової влади України в мережі Інтернет (веб-адреса сторінки: http://adm.dp.court.gov.ua/sud0470/gromadyanam/csz/).

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України та оскарженню не підлягає.

Суддя Н.В. Кучугурна