Справа № 420/16369/24
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2024-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , в якому позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2020 року по 14.05.2024 року включно;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2020 року по 14.05.2024 року включно у сумі 360 225 гривень 62 копійки.

Адміністративний позов поданий за допомогою системи Електронний суд.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що позивач - ОСОБА_1 з 31.07.1998 року по 31.08.2020 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . Відповідно до наказу від 31.08.2020 року №181 позивача з 31.08.2020 року було звільнено з військової служби за станом здоров`я.

Проте, як стверджує позивач, при звільненні відповідачем не проведено із ним усіх розрахунків, що у подальшому стало предметом судового розгляду.

05.05.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.01.2022 року у справі №420/17347/21 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця січень 2016 року у сумі 4435,66 грн., що підтверджується банківською випискою. Не погоджуючись із застосованим базовим місяцем та як наслідок виплаченою сумою індексації грошового забезпечення позивач звернувся до суду.

15.05.2024 року на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2024 року у справі №420/15756/23 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 31.08.2020 року у сумі 207443,17 грн., що підтверджується банківською випискою.

27.03.2024 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.09.2023 року у справі №420/15767/23 відповідачем виплачено на користь позивача перерахунок грошового забезпечення за період з 30.01.2020 року по 31.08.2020 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні за 27 календарних років у сумі 74462,52 грн., що підтверджується банківською випискою.

Таким чином повідомленнями про надходженням коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні.

Як вважає позивач, оскільки його виключено зі списків особового складу 31.08.2020 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 15.05.2024 року, то відповідачем затримано розрахунок з 01.09.2020 року по 14.05.2024 року, тобто на 1352 дні.

Позивач зазначає, що за затримку повного розрахунку при звільненні для роботодавця ст.ст. 116, 117 КЗпП України передбачена відповідальність у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, з цих підстав, як вважає позивач, вона має право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.09.2020 року по 14.05.2024 року, розрахованого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100, невиплата якої стала підставою звернення до суду із цим позовом.

При цьому, у позові зауважено, що на момент звільнення позивача стаття 117 КЗпП діяла в редакції, яка передбачала право позивача на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку і це право не обмежувалося будь-яким строком.

Водночас, позивач погодився з тим, що згідно правової позиції Верховного Суду, зокрема у постанові від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, у разі звільнення позивача до 19.07.2022 року при умові виплати коштів на виконання рішення суду після 19.07.2022 року спірний період стягнення середнього заробітку варто ділити на 2 частини: - до періоду для виплати середнього заробітку, який передує 19.07.2022 року застосовується період розрахунку середнього заробітку не обмежений 6 місяцями з урахуванням частки заборгованості розрахованої за формулою наведеною у постанові Верховного суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19; - до періоду, який починається з 19.07.2022 року застосовується період розрахунку середнього заробітку обмежений 6 місяцями без зменшення суми компенсації на частку заборгованості.

У випадку позивача перший період затримки розрахунку при звільненні за період 01.09.2020 року по 18.07.2022 року складає 686 днів; другий період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року - 184 дні. Отже, сума компенсації розраховується шляхом додавання двох сум розрахованих за два періоди.

Як розраховано представником позивача у позові, загальна сума середнього заробітку відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у постановах від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23, складає 360 225,62 грн., про стягнення з відповідача якої позивач звернувся до суду.

Ухвалою суду від 03.06.2024 року позовну заяву залишено без руху, а позивачу надано строк на усунення недоліків.

13.06.2024 року до суду від позивача надійшла заява на виконання ухвали суду від 03.06.2024 року разом з уточненою позовною заявою.

Ухвалою суду від 24.06.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі в порядку ч. 5 ст. 262 КАС України у письмовому провадженні.

18.07.2024 року відповідачем за допомогою системи Електронний суд подано відзив на позовну заяву.

Відповідно до відзиву відповідач проти задоволення позову заперечує. Зазначає, що відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Інші заяви по суті справи учасниками справи не надавались, додаткові докази не надходили.

Ухвалою суду від 21.08.2024 року позовну заяву залишено без руху відповідно до ч. 13 ст. 171 КАС України. Позивачу роз`яснено, що для усунення недоліків позовної заяви він має надати заяву про поновлення строку звернення до суду з доказами поважності причин його пропуску.

Як було встановлено судом, на момент звернення позивача до суду 25.05.2024 року, місячний строк для звернення з позовними вимогами щодо стягнення середнього заробітку з затримку розрахунку, який (розрахунок) відбувся 05.05.2023 року та 27.03.2024 року, завершився. Заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду позивачем не подано.

Для усунення недоліків позивачу було надано 5-денний строк з дня отримання копії ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

27.08.2024 року за допомогою системи Електронний суд від представника позивача надійшла заява про поновлення строку звернення до суду. Заяву обґрунтовано тим, що позивач з 25.11.2022 року по теперішній час проходить військову службу, що підтверджується додатками до заяви. У період з 25.11.2022 року по дату подачі позовної заяви у позивача не було можливості направити до суду позовну заяву у зв`язку з необхідністю виконання завдань за призначенням військової служби згідно займаної посади.

Ухвалою суду від 02.09.2024 року поновлено позивачу пропущений з поважних причин строк звернення до суду із цим позовом та продовжено розгляд адміністративної справи №420/16369/24.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 31.08.2020 року №181, майора ОСОБА_1 заступника командира 4 дивізіону з озброєння командира радіотехнічної батареї військової частини НОМЕР_2 , звільненого з військової служби у запас наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 13 серпня 2020 року №553, відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за підпунктом "б", з 31 серпня 2020 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 20).

Судом встановлено, що після звільнення з військової служби між позивачем та Військовою частиною НОМЕР_2 виникли спірні правовідносини щодо нарахування та виплати окремих видів грошового забезпечення, які були вирішені у судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.01.2022 року у справі №420/17347/21 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року.

05.05.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.01.2022 року у справі №420/17347/21 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця січень 2016 року у сумі 4435,66 грн., що підтверджується банківською випискою (а.с. 17).

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2024 року у справі №420/15756/23 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 в повному розмірі індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію його грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення базового місяця - січень 2008 року з урахуванням раніше виплачених сум. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати в повному розмірі ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 31.08.2020 року включно, у фіксованому розмірі - 4307,61 грн. в місяць, у відповідності до абзаців 3, 4 та 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у фіксованому розмірі 4307,61 грн. в місяць за період з 01.03.2018 року по 31.08.2020 року включно, у загальному розмірі - 129228,30 грн., у відповідності до приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з урахуванням раніше виплачених сум.

15.05.2024 року на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2024 року у справі №420/15756/23 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 31.08.2020 року у сумі 207493,17 грн., що підтверджується банківською випискою (а.с. 18 (зворот.стор.).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.09.2023 року у справі №420/15767/23 визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 30.01.2020р. по 31.08.2020р., грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні за 27 календарних років без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020р. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 30.01.2020р. по 31.08.2020р., грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні за 27 календарних років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020р., на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

27.03.2024 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.09.2023 року у справі №420/15767/23 відповідачем виплачено на користь позивача перерахунок грошового забезпечення за період з 30.01.2020 року по 31.08.2020 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні за 27 календарних років у сумі 74462,52 грн., що підтверджується банківською випискою (а.с. 18).

Позивач вважає, що оскільки його було виключено зі списків особового складу 31.08.2020 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 15.05.2024 року, то відповідачем затримано розрахунок з 01.09.2020 року по 14.05.2024 року, отже відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України наявні правові підстави для виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2020 року по 14.05.2024 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

Отже, спірним між сторонами стало питання щодо наявності підстав для відшкодування позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У свою чергу, статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Вказана правова позиція щодо застосування норм ст.ст. 116-117 КЗпП України неодноразово висловлювалась Верховним Судом.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Що стосується застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України, суд зазначає наступне.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні з військової служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 16.07.2020 у справі №400/2884/18, від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 05.03.2021 у справі №120/3276/19-а, від 31.03.2021 у справі №340/970/20, від 13.10.2021 у справі №580/1790/20, від 21.10.2021 року у справі №640/14764/20, від 26.01.2022 у справі №240/12167/20 та інших.

З урахуванням наведеного, доводи відповідача стосовно того, що положення статей 116, 117 КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини є помилковими.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає, що в силу вищенаведених законодавчих норм, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.

Судом встановлено, що після виключення зі списків особового складу (з 31.08.2020 року) між позивачем та Військовою частиною НОМЕР_2 виникли спірні правовідносини щодо нарахування та виплати окремих видів грошового забезпечення, які були вирішені у судовому порядку.

Отже, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, то позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як встановлено судом та підтверджується сторонами:

05.05.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.01.2022 року у справі №420/17347/21 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця січень 2016 року у сумі 4435,66 грн., що підтверджується банківською випискою (а.с. 17).

15.05.2024 року на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2024 року у справі №420/15756/23 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 31.08.2020 року у сумі 207493,17 грн., що підтверджується банківською випискою (а.с. 18 (зворот.стор.).

27.03.2024 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.09.2023 року у справі №420/15767/23 відповідачем виплачено на користь позивача перерахунок грошового забезпечення за період з 30.01.2020 року по 31.08.2020 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні за 27 календарних років у сумі 74462,52 грн., що підтверджується банківською випискою (а.с. 18).

Отже, остаточний розрахунок з позивачем було проведено 15.05.2024 року.

Відтак, період затримки розрахунку становить проміжок часу з 01.09.2020 року по 14.05.2024 року.

Отже, у позивача наявне право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.09.2020 року (наступний день після звільнення) по 14.05.2024 року (день проведення остаточного розрахунку).

Щодо визначення періоду та суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні

19.07.2022 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким текст статті 117 Кодексу законів про працю України викладено у новій редакції.

З 19.07.2022 року стаття 117 КЗпП України діє у такій редакції, якою передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, з 19 липня 2022 року підхід до правозастосування указаної норми змінився.

У своїй постанові від 29 січня 2024 року по справі № 560/9586/22 Верховний Суд сформував наступну правову позицію.

Редакція статті 117 КЗпП України (викладена відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

Стаття 117 КЗпП України діяла і до цього часу (до змін введених Законом №2352-ІХ) і Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні указаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зокрема, згідно усталеної практики щодо застосування статті 117 КЗпП України (до змін введених Законом №2352-ІХ), суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на вищевикладене, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-IX 19 липня 2022 року, та після набрання чинності цим законом.

Період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові 6-ти місячним строком.

У постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22 суд касаційної інстанції вказав, що до періоду після 19 липня 2022 року практику Верховного Суду (зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15) щодо пропорційності виплат застосовувати недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

З урахуванням ч. 5 ст. 242 КАС України, суд вважає застосовним наведений висновок Верховного Суду до спірних правовідносин.

Таким чином, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі слід поділити на 2 частини:

з 01.09.2020 року (з дня, наступного за датою звільнення позивача зі служби) по 18.07.2022 року;

з 19.07.2022 року по 14.05.2024 року (переддень фактичного остаточного розрахунку з позивачем).

Розрахунок за період з 01.09.2020 року по 18.07.2022 року:

Суд зазначає, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається із Довідки про нараховане грошове забезпечення (а.с. 19), за останні два місяця до звільнення зі служби (що враховується при обчисленні середнього заробітку, згідно Порядку №100) грошове забезпечення позивача становить:

- червень 2020 року 19950,41 грн.;

- липень 2020 року 21476,19 грн.

Кількість календарних днів за останні два місяці служби:

- червень 2020 року 30;

- липень 2020 року 31.

Усього 61.

Отже, середньоденний заробіток позивача складає 679,12 грн. ((19950,41 +21476,19)/61).

Період затримки становить проміжок часу з 01.09.2020 року (наступний день після звільнення) по 18.07.2022 року (686 днів).

Таким чином, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 01.09.2020 року по 18.07.2022 року становить 465876,32 грн. (679,12 грн. х 686 днів).

При вирішенні питання щодо розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні до 19.07.2022 року, суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 року по справі №806/2473/18 висловив правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Суд вважає застосовним наведений висновок Верховного Суду до спірних правовідносин при застосуванні статті 117 КЗпП України (в редакції до змін введених Законом №2352-ІХ).

Розрахунок істотності частки: 286391,35 грн. (це сума, яка виплачена позивачу з порушенням термінів) / 465876,32 грн. (це середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 % = 61,47 %.

Отже, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 61,47 %.

Відтак, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 61,47 %, становить: 679,12 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 61,47 % (істотна частка) х 686 (кількість днів затримки) / 100 = 286 374,17 грн. (тобто 61,47 % від 465876,32).

Виходячи з принципу пропорційності, на корить позивача (за період з 01.09.2020 року по 18.07.2022 року) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 286 374,17 грн.

Розрахунок за період з 19.07.2022 року по 14.05.2024 року:

Указаний період стягнення регулюється чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження компенсації 6-ти місячним строком.

Суд зазначає, що запровадження законодавцем обмеження періоду, за який працівникові передбачено виплату середнього заробітку у чинній редакції ст. 117 КЗпП України, спрямоване на встановлення чіткого нормативного способу зменшення суми середнього заробітку.

З огляду на це, недоцільним в даному випадку є застосування правового підходу до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку з урахуванням принципу співмірності і зменшення виплати.

Наведений підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням попередньої редакції ст. 116 та ст. 117 КЗпП України, а тому такий підхід наразі не є актуальним.

Отже, враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», за період з 19.07.2022 року по 14.05.2024 року включно на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 124 958,08 грн. (679,12 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 184 (кількість днів затримки обмежений 6-ти місячним строком).

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин у цій адміністративній справі, суд вважає, що стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у загальному розмірі 411 332,25 грн., а саме: за період з 01.09.2020 року по 18.07.2022 року - 286 374,17 грн., та за період з 19.07.2022 року по 14.05.2024 року - 124 958,08 грн.

При цьому, належним та ефективним способом поновлення порушених прав позивача є саме стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а не зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні як просить позивач, оскільки судом визначено суму середнього заробітку з урахуванням співмірності розміру недоплаченої суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, а також змінами у законодавстві.

Також, суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача вже після його звільнення зі служби суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п.п.39-41 постанови Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, оцінивши докази, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню таким чином:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2020 року по 14.05.2024 року;

стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2020 року по 14.05.2024 року у сумі 411 332,25 грн.

Отже, позов підлягає задоволенню з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивач був звільнений від оплати судового збору, розподіл судових витрат на його користь не здійснюється. Доказів понесення інших судових витрат на дату ухвалення рішення позивачем не надано.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 139, 242-246, 255, 262, 291, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2020 року по 14.05.2024 року.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2020 року по 14.05.2024 року у сумі 411 332,25 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук