Справа № 300/3005/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/3005/24 пров. № А/857/14138/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Кафарський В.В.), ухвалене в порядку письмового провадження м.Івано-Франківськ 27 травня 2024 року, у справі №300/3005/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Пенсійного фонду України про визнання протиправним і скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності, а також зобов`язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В :

19.04.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Пенсійного фонду України, просив: визнати протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області про відмову в призначенні пенсії №27 від 12.12.2023; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, як учаснику бойових дій, у зв`язку із досягнення ним 55-річного віку, з 24.12.2023; визнання протиправною бездіяльності Пенсійного фонду України у вигляді неприйняття рішення за скаргою ОСОБА_1 на рішення Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області про відмову в призначенні пенсії №27 від 12.12.2023.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року позов задоволено повністю.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що положеннями пункту 4 частини 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 16 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачена можливість дострокового виходу на пенсію учасникам бойових дій. Суд першої інстанції зазначив, що позивач 09.12.2023 звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення дострокової пенсії за віком. Разом з заявою надав документи, зокрема, посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 від 13.10.1999, яке підтверджує статус позивача учасника бойових дій. Суд першої інстанції вказав, що у відповідності до пп. 4 п. 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та враховуючи, що належність позивача до особи, яка має статус учасника бойових дій ніким не оскаржувалася, посвідчення не визнано недійсним та не скасовано у встановленому Законом порядку, позивач має право на користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема, пільгами щодо призначення дострокової пенсії. В частині судових витрати суд першої інстанції вказав на те, що розподіл судових витрат згідно із ст. 139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині мотивів ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить змінити рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року шляхом виключення абзацу «Розподіл судових витрат згідно із ст. 139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір»» з мотивувальної частини рішення. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що норма ст. 139 КАС України не містить жодних умов щодо нездійснення розподілу судових витрат, якщо позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», рівно як і інші норми ст. 139 КАС України, так і КАС України в цілому, і Закон України «Про судовий збір». Скаржник зазначає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині порушує вимоги Кодексу адміністративного судочинства України, що призводить до неправильного вирішення справи в частині розподілу судових витрат. Також просить, судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в частині оскарження рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.05.2024 по справі №300/3005/24 в розмірі 5000 грн. покласти на Відповідачів в рівних частинах.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 09.12.2023 звернувся із заявою до пенсійного органу щодо призначення дострокової пенсії за віком відповідно до ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»

Не отримавши рішення за наслідками розгляду заяви, 19.12.2023 позивач через веб-портал Пенсійного фонду України звернувся зі скаргою №ВЕБ-10001-Ф-С-23-295213 про ненадання йому офіційної відповіді (тексту рішення органу ПФУ).

Листом Головного управління Пенсійного фонду в Київській області №1000-0202-8/253 від 01.01.2024 позивачу направлено спірне рішення №27 на його електронну адресу. Так, згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №27 від 12.12.2023, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю довідки, що підтверджує безпосередню участь в бойових діях, що відповідає Переліку держав i періодів бойових дій на їx території, затвердженому Постановою KMУ від 08.02.1994 №63. Також зазначено, що абзацом третім пп. 6 п. 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі Порядок №22-1) визначено, що документами, які засвідчують особливий статус особи, є посвідчення учасника бойових дій та довідка про безпосередню участь в бойових діях. При цьому, відповідачем 1 констатовано, що страховий стаж позивача становить 36 років 6 місяців 6 днів.

29.01.2024 позивач, згідно з п. 4 Порядку розгляду скарг на рішення органів Пенсійного фонду України щодо пенсійного забезпечення, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 12.10.2007 №18-6, подав до Пенсійного фонду України скаргу в порядку досудового врегулювання спору, яка отримана та зареєстрована Пенсійним фондом України 06.02.2024.

Однак, не отримавши відповіді від ПФУ на скаргу та вважаючи протиправною таку бездіяльність ПФУ, а також рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову в призначенні пенсії №27 від 12.12.2023, представник позивача звернувся до суду із даним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення від 27 травня 2024 року, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Згідно ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Звертаючись з позовом до суду для захисту порушених, оспорюваних чи невизнаних прав особа, згідно вимог процесуального законодавства, долучає до такого документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону (ст.161 КАС України).

Законодавець у главі 8 «Судові витрати», зокрема у ст. 132 КАС України визначив їх види. Так, в статті зазначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч.2 ст.132 КАС України).

Згідно із пунктом 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» №3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

В свою чергу, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до вимог статті 139 КАС України, яка визначає засади розподілу судових витрат, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як це правильно встановлено судом першої інстанції, позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір». При зверненні до суду з даним позовом позивачем долучено посвідчення учасника бойових дій від 13.10.1999 серії НОМЕР_1 .

Частиною 5 статті 139 КАС України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що у пункті 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)) Верховний Суд зазначив, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Так, оскаржуючи рішення суду першої інстанції в його мотивувальній частині: «Розподіл судових витрат згідно із ст. 139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір»», скаржник вважає, що судове рішення порушує вимоги Кодексу адміністративного судочинства України, що призводить до неправильного вирішення справи в частині розподілу судових витрат.

Проте, на переконання суду апеляційної інстанції, висновки суду першої інстанції які викладені у цьому абзаці щодо розподілу судових витрат в частині судового збору, зроблені судом першої інстанції правильно з врахуванням як факту звільнення позивача від сплати судового збору, як це передбачено нормами матеріального та процесуального права (ст.162 КАС України та пунктом 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» №3674-VI), так і процесуального закону, який визначає порядок розподілу судових витрат пов`язаних, в тому числі, зі сплати судового збору (ст.139 КАС України).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що судом першої інстанції ухвалою від 06 червня 2024 року у справі 300/3005/24 в частині витрат, пов`язаних з розглядом справи щодо відшкодування витрат пов`язаних із правничою допомогою, таке питання вирішувалось та в задоволенні заяви сторони позивача відмовлено.

Отже, при розгляді даного спору судом першої інстанції вирішено усі питання щодо розподілу судових витрат з врахуванням поданих доказів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У пункті 52 рішення у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд однак зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. the Italy № 36813/97, пункти 190 та 191).

У справі «Bellet v. France» (заява №23805/94, пункт 36) Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

За таких обставин, з врахуванням статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення в оскаржуваній частині судом першої інстанції повно встановлено обставини справи, що є наслідком залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Судові витрати розподілу в силу приписів ст. 139 КАС України не підлягають з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись статтями 139, 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 травня 2024 року у справі №300/3005/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко