Справа № 640/10084/22
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2024-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

03 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 640/10084/22

адміністративне провадження № К/990/31890/24

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Мельник-Томенко Ж. М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22.03.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2024 у справі № 640/10084/22 за позовом ОСОБА_1 до Територіального сервісного центру МВС № 8047 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГЦС МВС), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити певні дії

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Територіального сервісного центру МВС № 8047 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, у якому просила:

- визнати протиправною відмову ТСЦ №8047, викладену у відповіді від 12.05.2022 за № 8047-97вх., щодо проведення реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів на ім`я ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ТСЦ №8047 провести реєстрацію (перереєстрацію) на ім`я ОСОБА_1 з видачею свідоцтв про реєстрацію, наступних транспортних засобів: автомобіль марки «BMW Х6», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 ; автомобіль марки «Toyota 4Runner», державний номерний знак НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 ; автомобіль марки «Tesla Model 3», державний номерний знак НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_6 .

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22.03.2024, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2024, у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивачем 15.08.2024 подано до Верховного Суду касаційну скаргу.

Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Вирішуючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження, Верховний Суд виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 2, 3 статті 353 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

В обґрунтування наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі позивач посилається на пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України Суд зазначає таке.

Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, у якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 4 частини другої статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України).

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, скаржник вказує, що судом апеляційної інстанції не враховані висновки, які викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023 у справі № 260/3564/22, а також висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 16.04.2020 у справі № 804/330/17, щодо застосування статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України. Також позивач вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2023 у справі № 2-а-4658/09, від 21.04.2021 у справі № 360/3611/20, від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а, щодо застосування статей 8, 55 Конституції України статті 6 та інших норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, позивач указує про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 15.08.2019 у справі № 281/459/17 щодо застосування статей 2, 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц, від 19.05.2020 у справі № 910/719/19).

Так, у справі № 260/3564/22 звернення позивача до суду обумовлено бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

У справі № 804/330/17 предметом розгляду була постанова органу Держпраці, якою на позивача накладено штраф на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України.

Предмет спору у справах № 2-а-4658/09, № 360/3611/20, № 520/15025/16-а, № 281/459/17 стосується відмови органу Пенсійного фонду України щодо призначенні пенсії.

У цій справі спірним є питання правомірності відмови Територіального сервісного центру МВС № 8047 щодо проведення реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів.

З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що правовідносини у цій справі та у справах № 260/3564/22, № 804/330/17, № 2-а-4658/09, № 360/3611/20, № 520/15025/16-а, № 281/459/17, не є подібними.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України Суд зазначає таке.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, скаржник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 319, 321,328 Цивільного кодексу України, статей 60, 69 Сімейного кодексу України в подібних правовідносинах з суб`єктами владних повноважень.

Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку щодо відсутності у відповідача повноважень на проведення державної перереєстрації транспортних засобів на нового власника, оскільки в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів наявні відомості про накладення обмежень на транспортні засоби.

При вирішенні справи суди керувалися приписами Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388.

Суди попередніх інстанцій при вирішенні спірних правовідносин у вказаній справі не застосовували положення статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 319, 321,328 Цивільного кодексу України, статей 60, 69 Сімейного кодексу України та відповідно оцінку вказаним нормам в оскаржуваних судових рішеннях не надавали, а відтак посилання скаржника не необхідність формування висновку Верховного Суду щодо застосування вказаних норм є необґрунтованими.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України як на підставу касаційного оскарження.

Верховний Суд зауважує, що відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального права.

Таким чином, межі касаційного перегляду судових рішень обмежено підставами, на яких подається касаційна скарга, викладеними скаржником, та зазначеними в ухвалі суду підставами для відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Враховуючи приписи пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України, та не викладення позивачем підстав для касаційного оскарження судових рішень у даній справі, визначених частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

Одночасно Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 328, 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22.03.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2024 у справі № 640/10084/22 - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

СуддяЖ.М. Мельник-Томенко