Справа № 320/2642/23
Суддя: Штульман Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2024-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/2642/23 Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Штульман І.В.

суддів: Маринчак Н.Є.,

Черпака Ю.К.,

при секретарі судового засідання Верес П.О.,

за участю: ОСОБА_1 - позивача; Кудіної Тетяни Анатоліївни , - представника Офісу Генерального прокурора; Рябова Олександра Анатолійовича , - представника Київської міської прокуратури, -

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури, про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на публічній службі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

04 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся в Київський окружний адміністративний суд з позовною заявою до Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора (далі - кадрова комісія, Комісія, відповідач-1), Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач-2), Київської міської прокуратури (далі - відповідач-3) про:

- визнання протиправним і скасування рішення Шістнадцятої кадрової комісії офісу Генерального прокурора від 18 листопада 2022 року №2 про неуспішне проходження ним атестації;

- визнання протиправним та скасування наказу керівника Київської міської прокуратури від 14 грудня 2022 року №2113к про звільнення його, - ОСОБА_1 , з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури міста Києва та органів прокуратури, у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури";

- поновлення його на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури міста Києва з 15 грудня 2022 року;

- стягнення на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 15 грудня 2022 року по день винесення рішення по справі.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що першою (і єдиною) підставою для неуспішного проходження атестації стали пояснення прокурора під час дослідження матеріалів атестації та наявність у членів комісії обґрунтованих сумнівів щодо відповідності позивача ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності і професійної етики у частині підтримання в суді в січні 2014 року необґрунтованих клопотань слідчого про вжиття запобіжних заходів у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні за статтею 294 Кримінального кодексу (далі - КК) України стосовно затриманих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які були учасниками масових акцій протесту у період з листопада 2013 року по лютий 2014 року. Наслідком цього стало взяття під варту зазначених осіб, що в подальшому було визнано незаконним, оскільки документально не була підтверджена вина затриманих через відсутність доказової бази. Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції послався на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 04 серпня 2022 року по справі №160/12019/20 про те, що дії прокурора під час затримання активістів та безпосередньої участі в обранні їм запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в подальшому визнаного судом незаконним, свідчить про недостатню професійну компетентність прокурора. На думку Київського окружного адміністративного суду, наведені факти як окремо, так і в сукупності дали Комісії - відповідачу-1 обґрунтовані підстави для висновку про невідповідність позивача критеріям професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, яка вирішила, що прокурор відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури м. Києва ОСОБА_1 не успішно пройшов атестацію, а тому підлягає звільненню.

Не погодившись з рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року, позивач ОСОБА_1 (надалі - апелянт), посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, подав до Шостого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Під час судового засідання позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі та просив її задовольнити.

Представники відповідачів - 2 та 3, кожен окремо, заперечують проти апеляційної скарги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Представником Офісу Генерального прокурора подано до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, вважає рішення суду першої інстанції таким, що прийнято відповідно до вимог діючого законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників відповідачів-2 і 3, переглянувши відеозаписи засідання Шістнадцятої кадрової комісії про проходження 18 листопада 2022 року прокурором ОСОБА_1 третього етапу атестації - співбесіди, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги позивача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду приходить до наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 в органах прокуратури працював: з серпня 2008 року до листопада 2011 року - помічником прокурора Дарницького району міста Києва; з листопада 2011 року до червня 2012 року - старшим помічником прокурора Дарницького району міста Києва; з червня 2012 року до березня 2015 року - старшим прокурором прокуратури Дарницького району міста Києва; з березня 2015 року по січень 2016 року - старшим слідчим слідчого відділу прокуратури міста Києва: з січня 2016 року по 10 вересня 2020 року та з 11 вересня 2020 року по 14 грудня 2022 року - прокурором відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури міста Києва; з 17 грудня 2022 року по 01 лютого 2024 року - провідним спеціалістом відділу організаційного та правового забезпечення Київської міської прокуратури; з 03 лютого 2024 року по сьогоднішній день - головним спеціалістом відділу захисту прав і інтересів дітей та протидії домашньому насильству Київської міської прокуратури.

ОСОБА_1 звернувся до Генерального прокурора із заявою про переведення його на посаду прокурора в місцевій прокуратурі та про намір пройти атестацію.

Позивач успішно пройшов перші два етапи атестації - іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та іспит у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 було допущено до наступного етапу атестації - проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

14 липня 2020 року Восьмою кадровою комісією було прийнято рішення №19 про неуспішне проходження прокурором атестації.

11 серпня 2020 року листом Офісу Генерального прокурора №07/1/1-2247 вих.№20 до прокуратури міста Києва направлено рішення Восьмої кадрової комісії №19 від 14 липня 2020 року.

09 вересня 2020 року наказом Київської міської прокуратури №1872к звільнено позивача з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури міста Києва та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 10 вересня 2020 року.

Вважаючи рішення Восьмої кадрової комісії та наказ Київської міської прокуратури про звільнення протиправними, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (справа №640/18933/20).

Під час розгляду справи №640/18933/20 судом першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, було встановлено, що спірні правовідносини між сторонами склались з приводу правомірності/неправомірності звільнення позивача ОСОБА_1 з посади та з органів прокуратури, у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру" (із змінами і доповненнями) (далі - Закон №1697).

Правовими положеннями підпунктів 7, 8 пункту 22 Розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-IX (далі - Закон №113-IX) визначено, що тимчасово, в Офісі Генерального прокурора, у кожній обласній прокуратурі утворюються відповідні кадрові комісії як органи для забезпечення в тому числі проведення атестації прокурорів Генеральної прокуратури відповідно до цього розділу.

При цьому, саме Генерального прокурора наділено правом визначати перелік, склад і порядок роботи кадрових комісій Офісу Генерального прокурора.

Згідно пунктів 9, 11 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX атестація здійснюється кадровими комісіями відповідно до Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

Наказом №221 Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (в редакції, чинній на момент проходження атестації позивачем) (надалі - Порядок №221).

Відповідно до пунктів 1-6 розділу І Порядку №221 атестація прокурорів - це встановлена розділом II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон) та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.

Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); 2) професійної етики та доброчесності прокурора.

Атестація включає такі етапи: 1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; 2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; 3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Так, згідно із пунктом 8 розділу І Порядку №221, за результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

В силу пунктів 8-16 розділу IV Порядку №221 співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання.

Для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції прокурора, в тому числі про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).

Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду (далі - матеріали атестації), здійснюється членами кадрової комісії.

Перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності - скановані копії документів).

Співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.

Співбесіда прокурора складається з таких етапів: 1) дослідження членами комісії матеріалів атестації; 2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання.

Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання.

Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.

Як вбачається з матеріалів справи, Кадровою комісією відповідача за наслідками проведеної із позивачем співбесіди прийнято рішення від 14 липня 2020 року №19 про неуспішне проходження позивачем атестації.

З матеріалів справи №640/18933/20 вбачається, що першою підставою щодо неуспішного проходження атестації стало дослідження матеріалів атестації, у тому числі отриманих пояснень прокурора, а також наявність у членів комісії обґрунтованих сумнівів щодо відповідності ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності і професійної етики у частині підтримання в суді необґрунтованого клопотання слідчого про вжиття запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні за статтею 294 КК України стосовно затриманих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які були учасниками масових акцій протесту у період з листопада 2013 року по лютий 2014 року. Наслідком цього стало взяття під варту зазначених осіб. Ці дії прокурора свідчать про незабезпечення вимог закону щодо дотримання у професійній діяльності принципів законності, незалежності та самостійності у прийнятті процесуальних рішень, а також сприяли підриву авторитету прокуратури і довірі громадян до неї.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2014 року по справі №753/1428/14-к задоволено клопотання прокурора ОСОБА_1 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 .

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2014 року ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 22 січня 2014 року по справі №753/1428/14-к скасована.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня 2014 року по справі №753/1705/14-к задоволено клопотання прокурора ОСОБА_1 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 .

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2014 року закрито апеляційне провадження №753/1705/14-к за скаргою захисника в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 .

Так, у рамках кримінального провадження 753/1428/14-к Апеляційним судом міста Києва було скасовано ухвалу суду, якою задоволено клопотання прокурора ОСОБА_1 у справі №753/1705/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , а в рамках кримінального провадження №753/1705/14-к захисник підозрюваного відмовився від апеляційної скарги.

Однак, вказані обставини не були оцінені членами Кадрової комісії та відповідно не знайшли відображення в оспорюваному рішенні кадрової комісії, яке фактично зводилося до констатації сумніву у професійній компетенції прокурора, без наведеного обґрунтування такого висновку.

До того ж, за наслідками вказаних кримінальних проваджень позивач ОСОБА_1 не притягувався до дисциплінарної відповідальності, доказів про порушення позивачем чинного законодавства під час участі у вказаних судових засіданнях про застосування запобіжних заходів відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 матеріали справи не містять.

За результатами розгляду справи №640/18933/20, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що сама лише участь прокурора ОСОБА_1 у складі прокурорів у кримінальних провадженнях, в рамках яких затримано підозрюваних осіб ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та застосовано до останніх запобіжні заходи не може свідчити про невідповідність позивача, як прокурора, вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Другою підставою щодо неуспішного проходження атестації було зазначено, що на підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі отриманих пояснень прокурора, у Комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності у зв`язку з тим, що позивач здійснював неналежне розслідування у кримінальному провадженні №0000109 від 2016 року за статтями 369, 370 КК України.

Судами першої та апеляційної інстанції було досліджено матеріали справи та встановлено, що за наслідками звернення народного депутата ОСОБА_6 в інтересах потерпілого ОСОБА_7 комісією Прокуратури міста Києва було проведено службову перевірку, за наслідками якої винесено висновок від 04 липня 2016 року, яким встановлено, що позивач отримав матеріали кримінального провадження №0000109 у 2015 році. З метою вчинення процесуальних дій було розглянуто клопотання потерпілого ОСОБА_7 , надіслані запити та направлені окремі доручення з метою організації та проведення оперативно-розшукових дій, також направлено повістки свідкам по справі - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . У подальшому, прокурор ОСОБА_1 перебував у відрядженні в складі групи слідчих дій Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, а тому розслідуванням вказаного провадження не займався. Крім того, позивача ОСОБА_1 було переведено на посаду до іншого структурного підрозділу прокуратури міста Києва, у зв`язку з чим, вказане кримінальне провадження передано слідчому ОСОБА_11 . За результатами вказаної службової перевірки до ОСОБА_11 були застосовані заходи дисциплінарного впливу за наслідками неналежного виконання службових обов`язків в рамках кримінального провадження №0000109.

Суд першої інстанції 01 лютого 2022 року визнав необґрунтованим посилання Кадрової комісії на згадане кримінальне провадження №0000109, оскільки доказів того, що прокурор ОСОБА_1 вчиняв у ньому неналежне розслідування матеріали справи не містять, натомість неналежне розслідування інкриміновано іншому слідчому - ОСОБА_11 .

Колегія суддів апеляційного суду 05 вересня 2022 року погодилася з висновком суду першої інстанції від 01 лютого 2022 року про те, що оспорюване рішення кадрової комісії стосовно позивача ОСОБА_1 не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, оскільки відповідачами не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття, достовірність даних, які були взяті кадровою комісією до уваги, зміст оспорюваного рішення фактично є констатацією сумніву у доброчесності прокурора, без наведеного обґрунтування такого висновку.

Відповідно до пункту 6 розділу V Порядку №221 рішення кадрових комісій про неуспішне проходження атестації може бути оскаржене прокурором у порядку, встановленому законодавством.

Тобто, відсутність у рішенні, прийнятому за наслідками атестації, мотивів, з яких кадрова комісія дійшла висновку про неуспішне проходження атестації прокурором, слугує підставою для його судового оскарження та скасування. У свою чергу, це покладає на кадрові комісії обов`язок обґрунтувати рішення про проходження або не проходження атестації прокурором в такий спосіб, щоб рішення достатнім чином містило мотиви, на яких воно базується.

З огляду на викладене, суд відхилив доводи Офісу Генерального прокурора щодо дискреційних повноважень кадрових комісії та відсутності повноважень у суду здійснювати оцінку предмету атестації, зокрема, на відповідність його обґрунтованості та вмотивованості, тобто дотриманню пункту 12 Порядку №233.

Отже, оспорюване ОСОБА_1 рішення кадрової комісії про неуспішне проходження ним атестації не містило чітких мотивів з яких воно прийнято, в ньому не було надано належних доказів, які могли вплинули на прийняття такого рішення, а також у відповідачів відсутні будь-які доводи, які б слугували і стали підставою для висновків комісії, за яких позивач не відповідає законодавчо визначеним критеріям для зайняття посади прокурора, перевірка на наявність яких здійснюється в межах атестації прокурорів.

Крім того, оспорюване рішення не містило посилань на перелік документів, які підтверджують висновки комісії. До того ж, в ході розгляду справи, відповідачами не було надано до суду скаргу ВО "Автомайдан", яка стала підставою для прийняття Комісією оспорюваного рішення.

Суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи №640/18933/20 дійшли висновку, що рішення кадрової комісії №19 від 14 липня 2020 року є незаконним та протиправним, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки суди дійшли висновку про протиправність рішення Кадрової комісії від №19 від 14 липня 2020 року, то і оспорюваний наказ про звільнення позивача ОСОБА_1 з посади від 09 вересня 2020 року №1872к також підлягав скасуванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню, як похідні від первісних позовних вимог.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року по справі №640/18933/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Восьмої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 14 липня 2020 року №19 про неуспішне проходження атестації. Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора міста Києва від 09 вересня 2020 року №1872к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури міста Києва та органів прокуратури. Поновлено ОСОБА_1 в Прокуратурі міста Києва на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури міста Києва та органів прокуратури з 11 вересня 2020 року. Стягнуто з Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславенська, 45/9, код ЄДОПОУ 02910019) на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 372878 (триста сімдесят дві тисячі вісімсот сімдесят вісім) грн. 52 коп. Допущено негайне виконання рішення суду в частині: поновлення ОСОБА_1 в Прокуратурі міста Києва на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури міста Києва та органів прокуратури з 11 вересня 2020 року; стягнення з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць у розмірі 23037 грн. 35 коп. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської прокуратури понесені витрати зі сплати судового збору у сумі 420 грн. 40 коп.

Постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року по справі №640/18933/20 набрала законної сили з дати її прийняття.

Наказом керівника Київської міської прокуратури від 07 вересня 2022 року позивача ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури міста Києва.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року

Станом на час вирішення Шостим апеляційним адміністративним судом справи №320/2642/23 касаційний розгляд справи №640/18933/20 не закінчено.

Згідно частини третьої статті 16 Закону України "Про прокуратуру" прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Підпунктом 2 пункту 19 розділу II Закону №113-ІХ передбачено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Зазначені норми Закону є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами.

Згідно з положеннями пункту 32 розділу V Порядку №221 у випадку прийняття судом рішення про поновлення прокурора на посаді такий прокурор допускається до проходження того етапу атестації за результатами якого кадровою комісією прийнято рішення про неуспішне її проходження.

Проходження атестації особами, вказаними у підпункті 3 цього пункту, розпочинається з етапу, на якому прийнято рішення про неуспішне проходження ним атестації.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Наказом керівника прокуратури міста Києва від 07 вересня 2022 року ОСОБА_1 , на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року у справі №640/18933/20, поновлено на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури міста Києва.

Наказом в.о. Генерального прокурора №473 від 07 жовтня 2020 року (т.1 а.с.29-30) було утворено Шістнадцяту кадрову комісію у складі шести осіб: голова Комісії ОСОБА_8, секретар комісії ОСОБА_20, член комісії ОСОБА_12 , а також трьох делегованих міжнародними неурядовими організаціями, проектами міжнародно-технічної допомоги та дипломатичними місіями осіб без зазначення батьківства: ОСОБА_13 ; ОСОБА_14 ; ОСОБА_15 .

З протоколу №74 засідання Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 18 листопада 2022 року були присутні голова та члени кадрової комісії, які затвердили порядок денний засідання: проведення співбесіди з прокурором ОСОБА_1 та ухвалення рішення про успішне або неуспішне проходження ним атестації за результатом співбесіди (т.1 а.с.32).

Пунктом 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом №233 Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року (з подальшими змінами, далі -Порядок №233), передбачено, що рішення комісії, крім зазначених в абзаці другому цього пункту, в тому числі процедурні, обговорюється її членами і ухвалюються шляхом відкритого голосування більшістю голосів присутніх на засіданні членів комісії. Член комісії вправі голосувати «за» чи «проти» рішення комісії. У разі рівного розподілу голосів, приймається рішення, за яке проголосував голова комісії. Рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття (т.1 а.с.33).

З наведеної норми висновується, що рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути достатньою мірою (зрозумілою сторонньому спостерігачу) обґрунтованим, тобто у ньому, серед іншого, зазначаються не лише загальні причини чи/та обставини його прийняття, але й мотиви з посиланням на відповідні докази, які б створювали підстави для негативних висновків. Також рішення повинно відповідати критеріям ясності, чіткості, доступності та зрозумілості.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №120/112/20-а.

За результатами чергового проходження ОСОБА_1 ,- прокурором відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури міста Києва, співбесіди 18 листопада 2022 року Шістнадцята кадрова комісія з атестації прокурорів регіональних прокуратур ухвалила рішення №2 про неуспішне проходження прокурором атестації.

Зі змісту оспорюваного рішення №2 Шістнадцятої кадрової комісії від 18 листопада 2022 року (т.1 а.с.36-47) вбачається, що Комісією з`ясовувалися обставини, які б свідчили про невідповідність прокурора ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, етики та доброчесності, а саме:

"3. Обставини, що свідчать про невідповідність прокурора вимогам професійної компетентності.

На підставі дослідження матеріалів атестаціях, у тому числі отриманих пояснень, у Комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, доброчесності та професійної етики.

Так, під час проходження співбесіди Комісією було встановлено, що ОСОБА_1 під час подій Революції Гідності, які відбувалися в Україні впродовж 2013-2014 років, брав участь у підтриманні в суді без достатніх для цього підстав клопотань слідчих органів внутрішніх справ про застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою до осіб - учасників масових протестів, шо відбулося за таких обставин.

3.1. справа №753/1428/14-к.

ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді старшого прокурора прокуратури Дарницького району міста Києва, 21.01.2014 підтримував клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб стосовно підозрюваного ОСОБА_4 у Дарницькому районному суді м. Києва. Зазначене клопотання слідчим суддею зазначеного суду ОСОБА_16 того ж дня було задоволено, внаслідок чого підозрюваний ОСОБА_4 був взятий під варту.

Прокурор безпосередньо під час співбесіди пояснив, що мав достатні підстави підтримувати відповідне клопотання у повному обсязі, вказавши на наявність переконливих доказів, які на його думку підтверджували обґрунтованість пред`явленої підозри, а також на наявність ризиків, передбачених п.п. 1. 3. 5 ч. 1 ст.177 КПК України, то унеможливлювало застосування до підозрюваного будь-якого іншого, менш суворого запобіжного заходу, не пов`язаного з обмеженням свободи. При цьому, прокурор неодноразово звертав увагу на те, шо підозрюваний ОСОБА_4 відмовився від давання показань на підставі положень ст.63 Конституції України, шо не давало змоги перевірити доводи останнього щодо його непричетності до інкримінованих подій.

Аналіз Комісією відкритих джерел інформації, зокрема, відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, дозволив встановити наступне.

Події, пов`язані із затриманням ОСОБА_4 та застосуванням до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою були предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000020 від 05.02.2014 за фактами неправомірних дій працівників органів внутрішніх справ, прокуратури та суду щодо учасників мирних акцій протесту в січні - лютому 2014 року, що призвело до необґрунтованого притягнення їх до кримінальної відповідальності та обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Так, з ухвали Печерського районного міста Києва від 25 квітня 2016 року у справі №757/17340/16-к вбачається, що 19 січня 2014 року на перехресті вулиць Грушевського і Петропавлівська в місті Києві військовослужбовці внутрішніх військ МВС України, працівники ПМОП "Беркут ", перевищуючи надану владу та службові повноваження, незаконно затримали ОСОБА_4 , помістили до спецавтомобіля та доставили до Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві.

20 січня 2014 року слідчими Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві вищевказану особу затримано в порядку ст.208 КПК України, в подальшому йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.294 КК України.

21 січня 2014 року постановою прокурора м. Києва у кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_4 за фактом організації невідомими особами 19.01.2014 масових заворушень по вулиці Грушевського в м. Києві визначено місце (територіальну підслідність) проведення досудового розслідування кримінального правопорушення за Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Того ж дня до Дарницького районного суду м. Києва слідчим Дарницького РУ ГУМВС України в м. Києві, за погодженням з прокурором прокуратури Дарницького району м. Києва, внесено клопотання про застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За наслідками розгляду вказаного клопотання 21.01.2014 слідчим суддею Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_16 у справі №753/1428/14-к (провадження 1-кс/753/89/14) відносно ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Рішенням Другої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 19.06.2017, залишеним без змін рішенням Вищої ради правосуддя від 06.02.2018, суддю Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_16 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягненнях виді подання про звільнення її з посади судді з підстав допущення порушень закону, які порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя, зокрема, під час розгляду 21.01.2014 клопотання про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_4 в межах справи №753/1428/14-к.

Залишаючи в силі вказані рішення Вищої ради правосуддя та її Другої дисциплінарної палати, Великою Палатою Верховного Суду в рішенні від 07.06.2018 у справі №11-272сап18 були встановлені факти та обставини, які свідчать про невмотивованість та безпідставність поданого слідчим СВ Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_4 строком на шістдесят днів, яке підтримував у суді прокурор ОСОБА_1 .

Зокрема, Великою Палатою зазначено, що з клопотання про обрання ОСОБА_4 міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою його вина у вчиненні інкримінованого злочину підтверджувалася протоколом пред`явлення особи до впізнання за фотознімками та показаннями свідка, який був співробітником міліції.

У цьому клопотанні також зазначено, що ОСОБА_4 , діючи спільно з невстановленими особами, застосовували проти працівників міліції предмети, які використовувались ними як зброя, а саме: ножі, гумові палиці, біти, пневматичні пістолети, ціпки, газові балончики тощо вчинили опір представникам влади, і під час указаних протиправних дій ОСОБА_4 було затримано. При цьому, в протоколі затримання від 20 січня 2014 року у підозрюваного під час обшуку не виявлено жодного предмету з переліку в повідомленні про підозру від 20 січня 2014 року, шо нібито використовувалися ним як зброя проти працівників міліції.

Також, Великою Палатою Верховного Суду констатовано, що у клопотанні слідчого було зазначено лише про можливість здійснення підозрюваним дій передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, без надання належного обґрунтування, що виключало необхідність у обмеженні права особи на свободу, гарантованого Кримінальним процесуальним кодексом України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у контексті зазначеного кримінального провадження.

З наведених висновків Великої Палати Верховного Суду вбачається, що підтримуване прокурором ОСОБА_1 у Дарницькому районному суді м. Києва клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 не містило ані достатніх доказів, якими б підтверджувалася обґрунтованість пред`явленої підозри, ані належного обґрунтування необхідності застосування до підозрюваного найсуворішого запобіжного заходу, що було також підтверджено ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2014 року, якою скасовано ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 22 січня 2014 року у справі №753/1428/14-к та застосовано до підозрюваного запобіжний захід у виді домашнього арешту цілодобово.

У свою чергу, як вбачається зі змісту ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 28 лютого 2014 року у справі №753/3059/14-к, прокурором ОСОБА_1 до цього суду 17.02.2014 було направлене клопотання про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі Закону України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань" від 29.01.2014 №737-V11, проте у задоволенні зазначеного клопотання судом було відмовлено, оскільки на момент його розгляду існувала постанова заступника прокурора Дарницького району м. Києва ОСОБА_23 від 26.02.2014 про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_4 , на підставі п.2 ч.1 та ч.3 ст.284 КПК України (відсутність складу кримінального правопорушення в діях підозрюваного).

3.2. справа №753/1705/14-к.

ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді старшого прокурора прокуратури Дарницького району міста Києва, 25.01.2014 підтримував клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб стосовного підозрюваного ОСОБА_5 у Дарницькому районному суді м. Києва. Зазначене клопотання слідчим суддею зазначеного суду ОСОБА_17 того ж дня було задоволено, внаслідок чого підозрюваний ОСОБА_5 був взятий під варту.

ОСОБА_1 безпосередньо під час співбесіди надав пояснення, аналогічні до тих, які він надавав щодо ОСОБА_4 , а саме, шо він як прокурор мав достатні підстави підтримувати відповідне клопотання у повному обсязі, вказавши на наявність переконливих доказів, які на його думку підтверджували обґрунтованість пред`явленої підозри, а також на наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, що унеможливлювало застосування до підозрюваного будь-якого іншого, менш суворого запобіжного заходу, не пов`язаного з обмеженням свободи.

Так само, як і в попередньому випадку, прокурор звертав увагу на те, шо підозрюваний ОСОБА_5 відмовився від давання показань на підставі положень ст.63 Конституції України, шо не давало змоги перевірити доводи останнього щодо його непричетності до інкримінованих подій.

Аналіз Комісією відкритих джерел інформації, зокрема, відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, дозволив встановити наступне.

Події, пов`язані із затриманням ОСОБА_5 та застосуванням до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою були предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000020 від 05.02.2014 за фактами неправомірних дій працівників органів внутрішніх справ, прокуратури та суду щодо учасників мирних акцій протесту в січні - лютому 2014 року, шо призвело до необґрунтованого притягнення їх до кримінальної відповідальності та обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою.

Так, з ухвали Печерського районного міста Києва від 23 червня 2017 року у справі №757/35581/17-к вбачається, шо 23.01.2014 у період часу з 03 годин 00 хвилин до 05 години 00 хвилин на вулиці Щорса та Кріпосному провулку в місті Києві працівники оперативних рот №1 та №2 ПМОП "Беркут" при ГУМВС України в м. Києві, перевищуючи надану їм владу, незаконно затримали із застосуванням насильства та заподіянням тілесних ушкоджень учасників громадських рухів "Автомайдан" і "Євромайдан", включно з ОСОБА_5 , помістили їх до службового автобуса, яким доставили до Дарницького та Оболонського РУ ГУМВС України в місті Києві і склали неправдиві рапорти та дали показання в якості свідків про вчинення указаними особами хуліганських дій, на підставі чого їх затримано в порядку ст.208 КПК України та повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КПК України.

24 січня 2014 підозру, повідомлену ОСОБА_5 та іншим затриманим особам, було змінено на ч. 3 ст. 296 КК України, після чого слідчими Дарницького РУ ГУМВС України в м. Києві, за погодженням з прокурорами прокуратури Дарницького району м. Києва, були подані клопотання про обрання зазначеним особам, включно з ОСОБА_5 , запобіжних заходів у виді тримання під вартою.

За наслідками розгляду відповідного клопотання 25.01.2014 слідчим суддею Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_17 у справі №757/1705/14к (провадження 1-кс/753/101/14) відносно ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб.

Рішенням Першої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 16.11.2017, залишеним без змін рішенням Вищої ради правосуддя від 17.04.2018 суддю Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_17 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення її з посади судді з підстав допущення порушень закону, які порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя, зокрема, під час розгляду 25.01.2014 клопотання про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_5 в межах справи №753/1705/14-к.

Залишаючи в силі вказані рішення Вищої ради правосуддя та її Першої дисциплінарної палати, Великою Палатою Верховного Суду в рішенні від 28.03.2019 у справі №11-585сапі8 були встановлені факти та обставини, які свідчать про невмотивованість та безпідставність поданого слідчим СВ Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_5 строком на шістдесят днів, яке підтримував у суді прокурор ОСОБА_1 та які в узагальненому вигляді є наступними:

у клопотанні слідчого не було зазначено, якими доказами підтверджується підозра у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення;

у матеріалах справи містилася копія рапорта командира роти "Беркут" на ім`я начальника Дарницького РУ ГУМВС України у м. Києві, у якому зазначено про затримання шести осіб, включаючи ОСОБА_5 , у зв`язку з бійкою, влаштованою ним та іншими особами біля лікарні №17 у пров. Лабораторному, 12 у м. Києві, під час якої було помічено ножі та предмет, схожий на пістолет. При цьому предметами, що були вилучені у затриманих, у рапорті значаться: документи, мобільні телефони, ключі (у тому числі від автомобілів), фотоапарат. У ОСОБА_5 при затриманні не було вилучено нічого. Зазначене свідчить про суперечливість доводів, якими обґрунтовувалося клопотання слідчого, та вказує на їхню невідповідність матеріалам, доданим до клопотання;

ОСОБА_5 у судовому засіданні при обранні міри запобіжного заходу мав явні ознаки побиття, серед іншого, на обличчі, зазначав про поганий стан здоров`я і необхідність тривалого лікування, стверджував, що тілесні ушкодження йому були заподіяні працівниками міліції. Зазначені обставини також підтверджувалися медичною довідкою від 23.01.2014;

основним доказом у цій справі були показання свідків та потерпілих, серед яких практично всі були працівниками ПМОП "Беркут", у клопотанні слідчого зазначено лише про можливість здійснення підозрюваним дій, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, без надання їм належного обґрунтування.

З наведених висновків Великої Палати Верховного Суду вбачається, що підтримуване прокурором ОСОБА_1 у Дарницькому районному суді м. Києва клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 не містило ані достатніх доказів, якими б підтверджувалася обґрунтованість пред`явленої підозри, ані належного обґрунтування необхідності застосування до підозрюваного найсуворішого запобіжного заходу.

У подальшому, 07.02.2014 слідчим суддею Шевченківського районного суду м.Києва було постановлено ухвалу про задоволення клопотання захисника про зміну запобіжного заходу ОСОБА_5 на підставі ст.201 КПК України на домашній арешт. При цьому, підставою для зміни запобіжного заходу слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва в ухвалі від 07.02.2014 зазначив стан здоров`я підозрюваного, який потребував тривалого стаціонарного лікування, та інші зазначені вище пом`якшуючі обставини.».

Комісією прийнято рішення від 18 листопада 2022 року №2 про неуспішне проходження ОСОБА_1 ,- прокурором відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури міста Києва, атестації, що є підставою звільнення такого прокурора на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II Закону №113-ІХ.

Рішення кадрової комісії не є рекомендаційним для суб`єкта звільнення, а є беззаперечною та остаточною підставою для видання керівником відповідного органу прокуратури, зокрема, наказу про звільнення прокурора згідно з положеннями Закону №113-ІХ.

14 грудня 2022 року наказом №2113к керівника Київської міської прокуратури позивача ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури міста Києва та органів прокуратури, у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ. Підстава звільнення: рішення Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур №2 від 18 листопада 2022 року (т.1 а.с.48).

Не погоджуючись із рішенням №2 Шістнадцятої кадрової комісії про неуспішне проходження 18 листопада 2022 року атестації та наказом керівника Київської міської прокуратури №2113к від 14 грудня 2022 року про звільнення із займаної посади та органів прокуратури, у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, позивач ОСОБА_1 04 січня 2023 року звернувся до суду із цим позовом.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом №113-ІХ запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Згідно пункту 6 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

За приписами пункту 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Пунктом 12 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ визначено, що предметом атестації є оцінка професійної компетентності прокурора, професійної етики та доброчесності прокурора.

Пунктами 9, 10 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ визначено, що атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

На виконання пунктів 9, 10, підпунктів 7, 8 пункту 22 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ Генеральним прокурором видано накази від 03 жовтня 2019 року №221 та від 17 жовтня 2019 року №233, які оприлюднені 04 жовтня 2019 року та 18 жовтня 2019 року державною мовою на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України та з цієї дати набрали чинності.

Пунктом 9 розділу І Порядку №221 визначено, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Відповідно до пункту 10 розділу І Порядку №221 заява, вказана у пункті 9 розділу І цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Заява підписується прокурором особисто.

Позивачем ОСОБА_1 , на виконання пункту 10 Порядку №221, 10 жовтня 2019 року подано Генеральному прокурору заяву встановленої форми про переведення на посаду прокурора в місцевій прокуратурі та про намір пройти атестацію, чим надано персональну згоду на те, що у разі прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації, його буде звільнено на підставі пункту 19 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-ІХ. Така згода є усвідомленням наслідків неуспішного проходження атестації.

За таких умов, подання заяви це право прокурора, а не обов`язок, а при її поданні прокурор діяв у межах закону з дотриманням вимог Порядку проходження прокурорами атестації у рамках реформування органів прокуратури.

Дана позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20 жовтня 2021 року №280/25298/19, в якій зазначено, що позивач, подаючи заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та намір пройти атестацію, цілком і повністю був ознайомлений з умовами та процедурами проведення атестації та погодився на їх застосування. Тобто, позивач розумів наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації та можливе звільнення з підстав, передбачених Законом №113-ІХ. В іншому разі позивач мав повне право відмовитися від проведення такої атестації та не подавати відповідної заяви чи окремо оскаржувати відповідний Порядок проходження прокурорами атестації, чого ним не зроблено.

Згідно пункту 10 частини першої статті 3 Закону України "Про прокуратуру" діяльність прокуратури ґрунтується, зокрема, на засадах неухильного дотримання вимог професійної етики та поведінки.

Згідно з вимогами статті 19 Закону України "Про прокуратуру" прокурор зобов`язаний неухильно додержуватися Присяги прокурора, правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.

Як визначено статтею 16 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, затвердженого Всеукраїнською конференцією прокурорів 27 квітня 2017 року (далі - Кодекс), при виконанні службових обов`язків прокурор має дотримуватися загальноприйнятих етичних норм поведінки, бути взірцем доброчесності, вихованості і культури.

Відповідно до статті 18 Кодексу працівнику прокуратури слід не допускати дій і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний громадський резонанс.

Згідно пунктів 1, 3 Керівних принципів, що стосуються державних обвинувачів, які прийнято восьмим Конгресом Організації об`єднаних націй з попередження злочинності та поводження з правопорушниками (Гавана, Куба, 27 серпня - 7 вересня 1990 року), особи, відібрані для здійснення судового переслідування, повинні мати високі моральні якості та здібності, а також відповідну підготовку та кваліфікацію. Особи, які здійснюють судове переслідування, будучи найважливішими представниками системи здійснення кримінального правосуддя, завжди зберігають честь та гідність своєї професії.

Положеннями пунктів 7 та 8 розділу І Порядку №221 визначено, що повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів не допускається. Якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурора.

Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2022 року по справі №640/19492/20 дійшов таких висновків: "Оцінка професійної компетентності прокурора, професійної етики та доброчесності прокурора (пункту 12 "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX) - це суб`єктивне відображення інформації про прокурора, отриманої в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті КДКП, національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади, через яку може виникнути обґрунтований сумнів щодо доброчесності першого. Кадрові комісії встановлюють відповідність прокурорів критеріям того, щоб визначити хто з них гідний продовжувати роботу у реформованих органах прокуратури. Тому завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його рівня компетентності, відповідність вимогам професійної етики і доброчесності прокурора".

У разі наявності у членів кадрових комісій обґрунтованих сумнівів щодо невідповідності прокурора критеріям, йому надається можливість довести протилежне до прийняття остаточного рішення за результатами атестації. На відміну від кримінального провадження, у процесі оцінки прокурора під час атестації не існує презумпції невинуватості. Кадрова комісія не зобов`язана доводити невідповідність прокурора за межами обґрунтованого сумніву. Якщо було встановлено обґрунтований сумнів і прокурор не зміг переконливо спростувати його, даних чинників може бути достатньо для того, щоб кадрова комісія визнала прокурора таким, що неуспішно пройшов атестацію з огляду на серйозність наявності певного одного фактору або з огляду на наявність сукупності факторів.

Визначення відповідності або невідповідності прокурора критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушення вимог професійної компетентності, професійної етики і доброчесності (за винятком грубих порушень, наявність яких саме по собі є достатньою підставою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики чи доброчесності).

У постанові від 21 грудня 2022 року по справі №640/33526/20 Верховний Суд зазначив наступне: "Критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль прокуратура відіграє у становленні правової держави, особливо з урахуванням зміни її статусу у результаті вищевказаних конституційних змін. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу прокурорів; запорукою формування довіри народу до прокурорів та органів прокуратури в цілому.

Доброчесність - це необхідна морально-етична складова діяльності прокурорів, які віднесені до української системи правосуддя, яка, серед іншого, визначає межу і спосіб його поведінки, що базується на принципах чесності у способі власного життя та виконанні своїх професійних обов`язків.

Авторитет та довіра до органів прокуратури формуються залежно від персонального складу осіб, які обіймають посади прокурорів та формують корпус органів прокуратури.

Легітимна мета вимірювання доброчесності полягає в здобутті доказів умисного порушення норм прокурорської етики чи свідомого нехтування стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до органів прокуратури як складової органів правосуддя, а також допущення поведінки, що підриває авторитет правосуддя.

Чинне законодавство не містить визначення поняття "доброчесність", яке використовується у процедурі атестації прокурорів.

Водночас відсутність у законі визначення цього терміну не звільняє суб`єктів правовідносин використовувати його в процесі правозастосування та під впливом як змісту (суті) зовнішніх поведінкових факторів, так і через їхнє зіставлення з якостями, чеснотами чи властивостями, під якими в моральному, етичному, соціально-правовому, світоглядному та іншому сенсах розуміється (сприймається) поняття доброчесність, пояснити і мотивувати за якими ознаками той чи інший прокурор не може бути віднесений до доброчесних."

Велика Палата Верховного Суду 03 лютого 2021 року по справі №9901/229/19 зауважила, що "поняття "правила прокурорської етики" очевидно не обмежується розміщеними в розділі IV Кодексу вимогами щодо взаємовідносин прокурора з колегами, іншими органами державної влади й посадовими особами, громадянами та засобами масової інформації, а є значно ширшим за змістом. Етичні норми поширюються і на службову сферу, і на приватне життя прокурора, включають у себе як правила професійної діяльності в усіх аспектах, так і вимоги спеціального й загального законодавства і моральні засади суспільного життя. Зазначені норми формують стандарт поведінки, яка має бути взірцем законності, справедливості, дисципліни, людяності, порядності, ввічливості, сприяти довірі й повазі суспільства до органів прокуратури і представників цієї професії."

Верховний Суд у своїй постанові від 26 листопада 2021 року по справі №640/1846/20 зазначив, що суди не наділені повноваженнями здійснювати переоцінку щодо дотримання прокурорами правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, та, відповідно, встановлювати його відповідність цим вимогам, оскільки такі дискреційні повноваження мають виключно члени кадрової комісії. У той же час суд перевіряє дотримання стороною відповідної процедури та встановлених законодавством вимог при вчиненні оспорюваних дій та прийнятті оскаржуваного рішення (пункт 88).

Враховуючи вищенаведене, рішення кадрової комісії, ухвалене за результатами атестації, зокрема її третього етапу, має містити обґрунтований висновок про те, за якими саме критеріями (компетентності, професійної етики або доброчесності) та на підставі яких доведених фактів, прокурор не відповідає займаній посаді та, відповідно, підлягає звільненню.

Згідно позиції Верховного Суду у цій категорії спорів, яка викладена зокрема у постанові від 07 липня 2022 року у справі №560/214/20, рішення кадрової комісії про невідповідність прокурора, який проходить атестацію, критеріям компетентності, професійної етики або доброчесності, не просто повинно містити мотиваційну частину, а щоб ця мотиваційна частина доповнювалася документами, які перевіряються, і які містять інформацію та посилання на порушення прокурором певних стандартів професійної етики та доброчесності.

Отже, рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути достатньою мірою (зрозумілою сторонньому спостерігачу) обґрунтованим, тобто у ньому, серед іншого, зазначаються не лише загальні причини чи/та обставини його прийняття, але й мотиви з посиланням на відповідні докази, які б створювали підстави для негативних висновків. Також таке рішення повинно відповідати критерія ясності, чіткості, доступності та зрозумілості.

Виходячи із суті процедури атестації, Верховний Суд у справі №540/1053/21 дійшов висновку, що особливість цієї процедури, її нормативно-правове регулювання не дає підстав вважати, що кадрові комісії не мають обов`язку доводити, обґрунтовувати свої рішення. Скоріше навпаки, адже це стосується проходження публічної служби чинними прокурорами. Тут не йдеться про необхідність відтворювати перебіг обговорення чи позицію кожного із членів Кадрової комісії стосовно прокурора за наслідками співбесіди, як вважає відповідач, а про потребу належно обґрунтувати колегіальне рішення в обсязі, якого буде достатньо (у кожному конкретному випадку) для розуміння підстав і мотивів його ухвалення, адже на відміну від перших двох етапів, на цьому етапі (співбесіди) результат атестації визначає не кількість балів, а думка членів кадрової комісії, їхній обґрунтований сумнів у відповідності прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики і доброчесності.

Вказане дає підстави для висновку, що рішення Кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації може бути предметом оцінки судом адміністративної юрисдикції, зокрема, на відповідність його обґрунтованості та вмотивованості, тобто дотриманню пункту 12 Порядку №233.

В оспорюваному рішенні №2 Комісії від 18 листопада 2022 року відсутня інформація про обговорення позивачем та членами комісії результатів виконаного прокурором ОСОБА_1 практичного завдання та його оцінка.

Враховуючи напрацьований Верховним Судом підхід щодо застосування положень Порядку №221 оцінка професійної компетентності прокурора, зокрема, включає також перевірку загальних здібностей та навичок прокурора, які, у свою чергу, встановлюються за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, а також на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.

Однак, з оспорюваного рішення відповідача-1 слідує, що оцінка професійної компетентності прокурора ОСОБА_1 була здійснена Шістнадцятою кадровою комісією без урахування того, що позивач успішно пройшов попередні два етапи атестації.

Ураховуючи не наведення Комісією у спірному рішенні будь-яких конкретних доказів неналежного рівня знань прокурором ОСОБА_1 законодавства (наприклад переліку питань, які ставилася комісією під час співбесіди позивачу та на які останній не відповів або відповів неправильно, зауважень до вирішення позивачем практичного завдання та ін.), неможливо встановити на чому ґрунтується сумнів її членів щодо невідповідності прокурора вимогам професійної компетентності та зрозуміти мотиви, які були покладені в основу такого висновку.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі №620/3619/20.

Матеріалами справи встановлено, що позивачем ОСОБА_1 успішно складено іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та іспит у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду відмічає, що із оспорюваного рішення №2 відповідача-1 від 18 листопада 2022 року вбачається, що першою (і єдиною) підставою щодо неуспішного проходження атестації стали пояснення прокурора під час дослідження матеріалів атестації та наявність у членів комісії обґрунтованих сумнівів щодо відповідності позивача ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності і професійної етики у частині підтримання в суді двох, на думку кадрової комісії, необґрунтованих клопотань слідчих про вжиття запобіжних заходів у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні (справа №753/1428/14-к) за частиною другою статті 294 КК України стосовно затриманого ОСОБА_4 та в кримінальному провадженні (справа №753/1705/14-к) за частиною третьою статті 296 КК України стосовно затриманого ОСОБА_5 , які були учасниками масових акцій протесту у період з листопада 2013 року по лютий 2014 року. Наслідком цього стало взяття під варту ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . На думку Комісії - відповідача-1, ці дії прокурора ОСОБА_1 свідчать про незабезпечення ним вимог закону щодо дотримання у професійній діяльності принципів законності, незалежності та самостійності у прийнятті процесуальних рішень, а також сприяли підриву авторитету прокуратури і довіри громадян до неї.

Стаття 294 КК України - масові заворушення (санкція частини другої передбачала покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років, тобто відноситься до категорії особливо тяжких злочинів).

Стаття 296 КК України - хуліганство (станом на січень місяць 2014 року санкція частини третьої передбачала покарання у вигляді позбавлення волі на строк від двох до шести років, тобто відносилася до категорії тяжких злочинів).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2014 року по справі №753/1428/14-к задоволено клопотання слідчого СВ Дарницького РУ ГУМВС в місті Києві ОСОБА_21, погоджене із старшим прокурором прокуратури Дарницького району міста Києва ОСОБА_1, про застосування до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , освіта вища, підозрюваного у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого частиною другою статті 294 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (т.1 а.с.92-94). Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2014 року апеляційні скарги захисників Пєскова В.Г. та Солодка Є.В. в інтересах ОСОБА_4 задоволено частково, ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2014 року по справі №753/1428/14-к скасовано, клопотання слідчого СВ Дарницького РУ ГУМВС в місті Києві ОСОБА_21, погоджене із старшим прокурором прокуратури Дарницького району міста Києва ОСОБА_1, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 задоволено частково, застосовано до останнього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту (т.1 а.с.95-97).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня 2014 року по справі №753/1705/14-к задоволено клопотання слідчого СВ Дарницького РУ ГУМВС в місті Києві ОСОБА_22, погоджене із старшим прокурором прокуратури Дарницького району міста Києва ОСОБА_1, про застосування до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , освіта вища, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000256 від 23 січня 2014 року за ознаками тяжкого злочину, передбаченого частиною третьою статті 296 КК України (т.1 а.с.98-101)). Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2014 року закрито апеляційне провадження №753/1705/14-к за скаргою захисника в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 .

У рамках кримінального провадження №753/1428/14-к Апеляційним судом міста Києва було скасовано ухвалу суду, якою задоволено клопотання прокурора ОСОБА_1 про застосування запобіжного заходу, а у рамках кримінального провадження №753/1705/14-к захисник підозрюваного відмовився від апеляційної скарги.

Київський окружний адміністративний суд 27 березня 2024 року під час розгляду даної справи №320/2642/23 визнав, що Комісією доведено підстави для висновку про невідповідність ОСОБА_1 критеріям професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, а тому прокурор відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури міста Києва ОСОБА_1 не успішно пройшов атестацію.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції від 27 березня 2024 року про те, що оспорюване рішення Шістнадцятої кадрової комісії №2 від 18 листопада 2022 року відповідає вимогам, встановленим Порядком №221, зокрема, типовій формі, містить обґрунтування та посилання на нормативно-правові акти, що підтверджують повноваження комісії та підстави його прийняття, є таким, що прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом та пропорційно.

Позивач ОСОБА_1 за весь час роботи в прокуратурі дисциплінарних стягнень не мав, дев`ятнадцять разів заохочувався керівництвом прокуратури, більшу половину згаданих заохочень (десять разів) здійснено керівництвом прокуратури після української Революції Гідності, однак Шістнадцята кадрова комісія без наведення переконливих мотивів, без посилань на відповідні докази, які б створювали підстави для негативних висновків, трьома голосами - «за» і трьома - «проти» 18 листопада 2022 року вирішила ухвалити рішення №2 про неуспішне проходження атестації прокурором відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури міста Києва ОСОБА_1 (Додаток №2 до даного протоколу).

Член Комісії ОСОБА_18 на своїй сторінці в популярній соціальній мережі «Facebook» 18 листопада 2022 року, - в день прийняття Шістнадцятою кадровою комісією оспорюваного ОСОБА_1 рішення №2, зазначив: «… В цьому випадку пішов на принцип, і, разом з іншими членами кадрової комісії, делегованими міжнародними організаціями, визнали його недоброчесним. Попри критику з боку інших членів комісії - працівників прокуратури. Вангую, що буде судове оскарження. Але докладу максимальних зусиль, аби рішення було достатньо мотивованим…» (т.1 а.с.202).

На думку колегії суддів апеляційного суду, у рішенні Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року не наведено жодних фактів протиправних дій, вчинення дисциплінарних проступків, порушення правил професійної етики ОСОБА_1 під час його роботи в прокуратурі з серпня 2008 року до 18 листопада 2022 року, які б викликали обґрунтовані сумніви щодо його відповідності вимогам професійної етики та доброчесності. Так само, відповідачами не надано будь-яких доказів, які б підтверджували наявність таких фактів/обставин. Рішення суду першої інстанції від 27 березня 2024 року не містить інформації та посилань на порушення прокурором ОСОБА_1 певних стандартів професійної етики та доброчесності, оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям ясності, чіткості та зрозумілості.

Водночас, факт виконання ОСОБА_1 у січні 2014 року своїх службових обов`язків під час роботи на посаді старшого прокурора прокуратури Дарницького району міста Києва не може тлумачитись як брак незалежності та самостійності у прийнятті прокурором процесуальних рішень, без належного мотивування з посиланням на конкретні докази та обставини, а сама лише констатація факту перебування позивача у складі груп прокурорів у кримінальних провадженнях №0000708 (справа №753/1428/14-к) та №0000256 (справа №753/1705/14-к) і підтримання у суді першої інстанції клопотань слідчих при обранні запобіжних заходів ОСОБА_19 і ОСОБА_5 не дають можливості визначити, на чому ґрунтувались 18 листопада 2022 року «обґрунтовані сумніви» членів Кадрової комісії під час прийняття ними спірного рішення №2.

Ураховуючи, що в силу приписів частини другої статті 2 та частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України спори щодо оскарження рішень кадрових комісій про неуспішне проходження прокурорами атестації належать до компетенції адміністративних судів, то під час розгляду та вирішення адміністративної справи суд наділений усією повнотою повноважень щодо перевірки оспорюваного рішення суб`єкта владних повноважень.

Апелянт ОСОБА_1 звертає увагу апеляційного суду на тому, що Шістнадцята кадрова комісія 18 листопада 2022 року, ні суд першої інстанції 27 березня 2024 року належним чином не врахували:

- відсутність даних про вчинення ним, як прокурором, під час участі у кримінальних провадження протягом листопада 2013 року - лютого 2014 років будь-яких протиправних порушень прав і свобод людини та про можливість створення загроз цим правам і свободам або демократії, підстав для притягнення його до відповідальності;

- висновок службового розслідування щодо дотримання законності керівниками прокуратури міста Києва та прокуратур районів, структурних підрозділів апарату та підпорядкованих їм прокурорських працівників, які здійснювали нагляд за додержанням законів у кримінальних провадженнях щодо учасників мирних акцій протесту в місті Києві у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року, затверджений прокурором міста Києва 20 лютого 2015 року, за результатами якого фактів незаконності його дій, виконання незаконних вказівок, надходження скарг у зв`язку з участю у кримінальних провадженнях у вказаний період не надходило, до жодного виду юридичної відповідальності за дії та участь у кримінальних провадженнях №0000708 та №0000256 він не притягувався;

- не встановлення фактів неналежного виконання ним службових обов`язків, необ`єктивного чи упередженого ставлення до участі у справах при обранні запобіжних заходів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . Відповідно до повноважень прокурора на стадії досудового розслідування у кримінальних провадженнях №0000708 та №0000256 він виконував службові обов`язки незалежно від будь-якого впливу і тиску, довівши у 2014 році суду всі наявні на той час докази на підтвердження клопотань про обрання запобіжних заходів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . Ні вищестоящий прокурор, ні жоден суд незаконними його дії у вказаних кримінальних провадженнях не визнавали і на даний час не існує жодного рішення уповноваженого державного органу, який би встановив порушення ним будь-яким способом Закону. До того ж, скарги на його дії, як прокурора, учасниками зазначених кримінальних проваджень не подавались;

- його індивідуальні дії, як старшого прокурора прокуратури Дарницького району міста Києва, станом на січень 2014 року у вказаних кримінальних провадженнях належним чином не досліджено та об`єктивно не оцінено. Відповідачем-1 не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для прийняття 18 листопада 2022 року оспорюваного рішення, а достовірність даних, які були взяті кадровою комісією до уваги і негативна оцінка ділових, професійних та особистих якостей, кваліфікаційного рівня, не узгоджується з доказами про його позитивну оцінку;

- відсутність жодного доказу, який спростував би його твердження про те, що Шістнадцята кадрова комісія не дотримала встановлений порядок проведення співбесіди, не дослідила належним чином матеріали атестації, формально поставилась до з`ясування обставин, що мають значення для прийняття рішення про відповідність вимогам професійної компетентності, етики та доброчесності. Фактично надані протокол засідання Шістнадцятої кадрової комісії, відеозапис співбесіди та інші матеріали засвідчують обґрунтованість його доводів про невідповідність оспорюваного ним рішення фактичним обставинам справи, матеріалам атестації та про відсутність доказів, які б вказували на невідповідність його, як прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури міста Києва, вимогам професійної компетентності, етики та доброчесності;

-його пояснення на співбесіді та відповідні матеріали атестації в частині того, що затримані у кримінальних провадженнях №0000708 та №0000256 ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не називали себе активістами та учасниками революції, вказані особи заперечували свою участь в мирних акціях протесту, що вбачається з показань цих осіб в суді під час обрання стосовно них у січні 2014 року запобіжних заходів;

- надання ним кадровій комісії пояснень щодо матеріалів, наявних на час розгляду клопотань про обрання запобіжних заходів у січні 2014 року в суді, в яких він зазначив про відповідність своєї позиції, як старшого прокурора прокуратури Дарницького району міста Києва, вимогам закону та Кодексу професійної етики та поведінки прокурора. Відповідно до установлених слідством обставин про затримання ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на місці вчинення умисних злочинів із застосуванням насильства відносно потерпілих та співробітників міліції, повідомлення прокурором відділу прокуратури міста Києва вказаним особам про підозру у вчиненні умисних злочинів, що відносяться до категорії особливо тяжких та тяжких, відповідно, проведений слідчими органів міліції допит свідків даних подій та проведення впізнання.

-відмову під час допиту в якості підозрюваних у січні 2014 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 від дачі показань;

-включення його,- старшого прокурора прокуратури Дарницького району міста Києва, у групу прокурорів після зібрання слідчими вищевказаних доказів у кримінальних провадженнях і підготовлення слідчими міліції клопотань про обрання затриманим ОСОБА_4 і ОСОБА_5 запобіжних заходів у виді тримання під вартою;

-відсутність звернень з жодними заявами, скаргами щодо можливих протиправних дій співробітників міліції під час участі у мирних акціях протесту від підозрюваних ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та їх захисників до прокурора та слідчого;

- що відповідно до норм кримінального законодавства сторона обвинувачення на тому етапі кримінального провадження у січні 2014 року оцінила всі зібрані докази з точки зору можливості вчинення вказаними особами кримінальних правопорушень та передала зібрані слідством матеріали з клопотаннями в суд, який надав оцінку достатності доказів, обґрунтованості підозри та прийняв рішення про застосування запобіжних заходів відносно підозрюваних ОСОБА_4 і ОСОБА_5 ;

- що після детального вивчення матеріалів кримінальних проваджень ним у січні 2014 року було прийнято рішення про погодження клопотань слідчих, оскільки такі відповідали вимогам Кримінально-процесуального кодексу (далі - КПК) України, обґрунтовувалися наявністю підозри, доказів та ризиків;

- що в січні 2014 року в суді підозрювані ОСОБА_4 і ОСОБА_5 заперечували, що вони активісти, а сторона захисту просила застосування до них, кожного окремо, запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту. Слідчі судді Дарницького районного суду міста Києва задовольнили клопотання слідчих.

Суд апеляційної інстанції, на рішення якого посилається кадрова комісія, після долучення стороною захисту документів, які позитивно характеризували особу підозрюваного ОСОБА_4 30 січня 2014 року змінив останньому запобіжний захід на домашній арешт, підтвердивши обґрунтованість повідомлення про підозру та наявність ризиків визначених статтею 177 КПК України, що вказує на обгрунтованість клопотань слідчих, які він, будучи старшим прокурором прокуратури Дарницького району міста Києва, в січні 2014 року підтримував у суді.

Після внесення законодавцем змін до Кримінального кодексу України, якими було змінено тяжкість інкримінованого підозрюваному ОСОБА_5 злочину з тяжкого на злочин середньої тяжкості, слідчим суддею районного суду було змінено запобіжний захід на домашній арешт. Зміна підозрюваному ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт не спростувала, а підтвердила обґрунтованість повідомлення про підозру та наявність ризиків, визначених статтею 177 КПК України.

Також не є безпідставними доводи позивача про те, що в оспорюваному рішенні №2 Шістнадцята кадрова комісія 18 листопада 2022 року навела численні витяги з постанов Верховного Суду у справах за позовами суддів, ухвал Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року та 23 червня 2017 року, які містять обставини порушень суддями або працівниками органів внутрішніх справ, де не наведено жодних посилань чи вказівок на належні допустимі докази вчинення прокурором ОСОБА_1 неправомірних дій.

Враховуючи все вищенаведене у сукупності, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає, що виконання ОСОБА_1 у січні 2014 році своїх службових обов`язків під час роботи на посаді старшого прокурора у прокуратурі Дарницького району міста Києва не може тлумачитись як брак незалежності та самостійності у прийнятті прокурором процесуальних рішень, без належного мотивування з посиланням на конкретні докази та обставини.

Суд першої інстанції, в оскаржуваному рішенні від 27 березня 2024 року, виклав зміст рішення Шістнадцятої кадрової комісії, яка послалася на рішення Великої палати Верховного Суду відносно двох слідчих суддів як на доказ невідповідності прокурора ОСОБА_1 критеріям професійної компетентності, етики та доброчесності та зазначив, що в рішенні кадрової комісії наявне його обґрунтування. Велика Палата Верховного Суду та Вища рада правосуддя дійшли висновку що слідчі судді у вказаних кримінальних провадженнях не обґрунтували та не навели переконливих мотивів для застосування найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, однак не заперечували, що при встановлених обставинах були підстави для застосування суддями відносно підозрюваних ОСОБА_4 і ОСОБА_5 більш м`яких запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту, а це, згідно вимог статті 194 КПК України, можливо зробити лише в разі доведення прокурором обґрунтованості пред`явленої підозри та хоча б одного із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України.

На думку колегії апеляційного суду, вказані рішення Вищої ради правосуддя та Великої Палати Верховного Суду є неналежними та недопустимими доказами у справі про відповідність критеріям професійної компетентності етики та доброчесності прокурора ОСОБА_1 , оскільки у зазначених справах ними не перевірялась відповідність його дій, як прокурора, вимогам закону та правилам прокурорської етики при здійсненні у січні 2014 року відповідних повноважень у кримінальних провадженнях відносно ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

На думку колегії суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, суд першої інстанції безпідставно вказав, що оспорюване рішення Шістнадцятої кадрової комісії прийнято обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, оскільки кадрова комісія послалася на неналежні і недопустимі докази - рішення Вищої ради правосуддя відносно слідчих суддів, взявши лише відокремлену фразу про відсутність підстав для повідомлень особам про підозру та щодо невідповідності клопотань слідчих вимогам статті 184 КПК України. У зазначених справах Вища рада правосуддя після перемоги Революції Гідності у 2017-2018 роках перевіряла саме відповідність дій слідчих суддів вимогам закону і суддівської етики та основною підставою для притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності визнала те, що слідчі судді мали застосувати до затриманих осіб ( ОСОБА_19 і ОСОБА_5 ) при установлених вже під час розгляду клопотань в суді обставинах більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Вищою радою правосуддя оцінювались саме дії слідчих суддів, а не дії прокурора ОСОБА_1 у кримінальних провадженнях №0000708 та №0000256.

До того ж, позивач ОСОБА_1 не був учасником розгляду Вищою радою правосуддя скарг на слідчих суддів, ВРП не надавала йому можливості надати відповідні пояснення по суті скарг на слідчих суддів та виступити з аргументами на підтвердження відповідності дій прокурора вимогам закону та правилам прокурорської етики. Окремі фрази, зазначені у рішенні Вищої ради правосуддя, які стосуються клопотань слідчих, які він, будучи старшим прокурором прокуратури Дарницького району міста Києва, у січні 2014 року підтримував в суді не можуть бути доказами його невідповідності вимогам професійної компетентності, етики та доброчесності, оскільки ці фрази наведені ВРП в контексті порушення саме слідчими суддями норм закону та суддівської етики. У зазначених справах Вища рада правосуддя оцінювала обставини справ з урахуванням нових даних та матеріалів, яких не було на момент здійснення прокурором ОСОБА_1 у січні 2014 року повноважень у кримінальних провадженнях відносно ОСОБА_19 і ОСОБА_5 . На момент розгляду ВРП справ відносно слідчих суддів у членів Вищої ради правосуддя вже були показання активістів, медичні документи, рішення судів відносно співробітників поліції, які, як з`ясувалось, надавали у січні 2014 року неправдиві показання в якості свідків. Усіх цих матеріалів та документів не було на час розгляду в суді клопотань слідчих про обрання затриманим активістам ОСОБА_19 і ОСОБА_5 запобіжних заходів і вказані обставини позивачу ОСОБА_1 не були відомі та й не могли бути відомі, оскільки затримані особи не надавали жодних показань щодо їх затримання та щодо пред`явлених підозр, а в суді вони заперечували свою участь в акціях протесту та просили застосувати до них запобіжні заходи у вигляді домашнього арешту. При таких обставинах, не спростовуються пояснення позивача ОСОБА_1 , що в січні 2014 року у нього не було підстав вважати, що співробітники міліції надають неправдиві показання, а тому в нього не було підстав для визнання таких недостовірними та недопустимими доказами, відповідно він, як старший прокурор прокуратури Дарницького району міста Києва ОСОБА_1, не міг зайняти жодну іншу позицію ніж підтримати клопотання слідчих, оскільки на той час не було жодної правової підстави не погодити та не підтримати клопотання слідчих про обрання запобіжних заходів відносно затриманих осіб - ОСОБА_19 і ОСОБА_5 .

Апеляційний суд враховує, що після січня місяця 2014 року та участі у вказаних двох кримінальних провадженнях до атестації у 2020 році ОСОБА_1 працював у прокуратурі міста Києва на посадах старшого слідчого та прокурора відділу більше ніж шість років та за вказаний період часу жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності, за якісну роботу неодноразово заохочувався керівництвом прокуратури міста Києва, проявив високу професійну кваліфікацію і витримку, що жодним чином не зашкодило авторитету прокуратури України і не викликало негативного громадського резонансу, зберіг честь і гідність своєї професії, що також при об`єктивній оцінці повинно свідчити про відповідність критеріям професійної компетентності, етики та доброчесності. При цьому, колегія апеляційного суду також враховує, що після двох звільнень ОСОБА_1 , як прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури міста Києва, за результатами двох оспорюваних ним рішень Восьмої та Шістнадцятої кадрових комісій з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 14 липня 2020 року та від 18 листопада 2022 року, відповідно, позивач кожен раз залишався працювати в тій самій Київській міській прокуратурі: - з 12 листопада 2020 року по 13 липня 2021 року - головним спеціалістом відділу представництва інтересів держави з питань державної та комунальної власності управління представництва інтересів держави в суді; з 14 липня 2021 року по 14 січня 2022 року - по переводу, головним спеціалістом відділу представництва інтересів держави у бюджетній сфері управління представництва інтересів держави в суді Київської міської прокуратури; з 14 січня 2022 року по 08 липня 2022 року - по переводу, головним спеціалістом відділу представництва інтересів держави з питань державної та комунальної власності управління представництва інтересів держави в суді Київської міської прокуратури; 06 вересня 2022 року звільнений з посади головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави з питань державної та комунальної власності управління представництва інтересів держави в суді Київської міської прокуратури; 14 вересня 2022 року - на виконання рішення суду у справі №640/18933/20 поновлено на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури міста Києва; з 17 грудня 2022 року по 01 лютого 2024 року - провідним спеціалістом відділу організаційного та правового забезпечення Київської міської прокуратури; з 03 лютого 2024 року по сьогоднішній день - головним спеціалістом відділу захисту прав і інтересів дітей та протидії домашньому насильству Київської міської прокуратури. Кадрова комісія та суд першої інстанції не надали належної оцінки цим обставинам в частині, що їх стосується, які повинні позитивно оцінюватись при вирішенні питання відповідності прокурора критеріям професійної компетентності етики та доброчесності, що свідчить про необґрунтованість оспорюваного рішення №2 Шістнадцятої кадрової комісії від 18 листопада 2022 року та оскаржуваного рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вбачає, що при винесенні оспорюваного рішення Шістнадцята кадрова комісія 18 листопада 2022 року вийшла за межі правомірного обсягу її дискреційних повноважень, оскільки вона не наділена повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, звинувачувати прокурора у порушенні закону, недотриманні принципів законності, незалежності, самостійності під час участі у кримінальних провадженнях, не маючи службових, професійних чи інших висновків, не досліджуючи матеріали кримінальних проваджень, безпідставно залишаючи без уваги наявні, у тому числі в особовій справі, матеріали перевірок з цього приводу, проведених прокуратурою міста Києва і Генеральною прокуратурою України, чим позбавила прокурора ОСОБА_1 можливості довести протилежне для прийняття остаточного позитивного для позивача рішення за результатами атестації.

В частині судового контролю за дискреційними адміністративними актами Європейським Судом з прав людини вироблено позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі «Дружстевні залежна пріа та інші проти Чеської Республіки» від 31 липня 2008 року, рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» від 22 листопада 1995 року, рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру» від 21 липня 2011 року, рішення у справі «Путтер проти Болгарії» від 02 грудня 2010 року).

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення у справі «Волохи проти України» від 02 листопада 2006 року, рішення у справі «Malone v. United Kindom» від 02 серпня 1984 року).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає, що Київський окружний адміністративний суд під час ухвалення 27 березня 2024 року рішення по суті справи №320/2642/23 допустив порушення вимог пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Таким чином, оспорюване рішення №2 Шістнадцятої кадрової комісії від 18 листопада 2022 року не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, вимогам пунктів 1, 3, 4, 8 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, як таке, що прийняте з порушенням чинного законодавства, з порушенням принципу рівності перед законом та безсторонності (неупередженості), з порушенням принципу пропорційності, а тому є протиправним і підлягає скасуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний наказ керівника Київської міської прокуратури від 14 грудня 2022 року №2113к прийнято у зв`язку з неуспішним проходження атестації (підстава: рішення Шістнадцятої кадрової комісії №2 від 18 листопада 2022 року).

Оскільки колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду дійшла висновку про протиправність рішення Шістнадцятої кадрової комісії від №2 від 18 листопада 2022 року, то і оспорюваний наказ про звільнення позивача ОСОБА_1 з посади від 14 грудня 2022 року №2113к також підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню, як похідні від первісних позовних вимог.

Відповідно до пунктів 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Вимушений прогул позивача мав місце за період з 15 грудня 2022 року (дата, з якої позивач не перебуває у трудових відносинах) по 03 вересня 2024 року (дата ухвалення судового рішення про поновлення на роботі), а отже середній заробіток за час вимушеного прогулу, підлягає стягненню з Київської міської прокуратури на користь позивача.

Відповідно до довідки Київської міської прокуратури про його заробіток за жовтень - листопад 2022 року загальна сума заробітної плати за останні два повні місяці проходження служби позивача становить 14325 грн., середньоденна заробітна плата складає 333,14 грн.

Час вимушеного прогулу позивача у період з 15 грудня 2022 року по 03 вересня 2024 року становить 449 робочих днів.

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 149579,86 грн. (333,14 грн. (середньоденний заробіток позивача) * 449 днів (робочі дні за час вимушеного прогулу)).

Частиною першою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Вищенаведене в своїй сукупності, на думку колегії суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, дає підстави для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року у справі №320/2642/23 повністю та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, у відповідності до статей 315, 317 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам у справі, допущені судом першої інстанції порушення норм права призвели до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскаржуване рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року - скасуванню, з постановленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) - задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Шістнадцятої кадрової комісії офісу Генерального прокурора від 18 листопада 2022 року №2 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати наказ керівника Київської міської прокуратури від 14 грудня 2022 року №2113к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури міста Києва та органів прокуратури у зв`язку з неуспішним проходженням атестації на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»

Поновити ОСОБА_1 в Прокуратурі міста Києва прокурором відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури місті Києва з 15 грудня 2022 року.

Стягнути Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславенська, 45/9, код ЄДОПОУ 02910019) на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15 грудня 2022 року до 03 вересня 2024 року в розмірі 149579 (сто сорок дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят дев`ять) гривень 86 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Штульман

Судді: Н.Є. Маринчак

Ю.К. Черпак

Повний текст постанови складено: 04 вересня 2024 року