Справа № 943/1276/24
Суддя: Кос І. Б.
Дата ухвалення: 2024-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер №943/1276/24
Провадження № 2-а/943/46/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2024 року м. Буськ

Суддя Буського районного суду Львівської області Кос І.Б., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у залі суду в місті Буську адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_2 та до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною і скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

в с т а н о в и в:

представник позивача - адвокат Малиняк В.А. звернувся до суду із указаним вище позовом, у якому просить скасувати постанову №306 за справою про адміністративне правопорушення від 06 травня 2024 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_3 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 3400 грн. та закрити справу про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача - адвокат Малиняк В.А. покликається на те, що оскаржуваною постановою №306 за справою про адміністративне правопорушення від 06.05.2024 року, винесеною начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , позивача визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. Вказану постанову представник позивача вважає незаконною та винесеною відносно позивача без належних правових підстав, позаяк адміністративного правопорушення, що йому поставлено у вину, позивач не вчиняв, а тому незаконна постанова №306 за справою про адміністративне правопорушення від 06.05.2024 року підлягає скасуванню. Крім того, згідно спірної постанови позивачу ставиться у вину те, що « ОСОБА_1 від отримання другого примірника протоколу відмовився в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Про час та дату розгляду адміністративної справи оповіщений. 23.04.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 працівниками відділення поліції №2 Золочівського РВП ГУНП України у Львівській області по зверненню за вих. № Б/2290 від 12.04.2024 доставлений ОСОБА_1 , 1989 р.н. Під час звірки даних було встановлено, що ОСОБА_1 08.04.2024 року відмовився від отримання повістки, про що складено Акт №5 від 08.04.2024 року про відмову від отримання повістки про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 та станом на 12.04.2024 року він не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , чим своїми діями ОСОБА_1 порушив ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку», за що передбачена адміністративна відповідальність ч. 2 ст. 210-1 КУпАП». Натомість, представник позивача вважає вказані твердження відповідача надуманими і такими, що не підтверджені жодними належними та допустимим доказами. За весь час періоду дії мобілізації після введення на території України військового стану, позивача жодного разу не викликали до ІНФОРМАЦІЯ_2 , повістки йому не вручали, а він не відмовлявся від їх отримання. 23.04.2024 року позивач був затриманий працівниками поліції та доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де в ході розгляду документів та звірки облікових даних позивачу повідомлено, що його буде притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення мобілізаційного законодавства, проте не уточнено за порушення яких саме правових норм. Службові особи повідомили позивачу про те, що йому необхідно буде сплатити штраф, а всі заперечення позивача про відсутність правових підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності було проігноровано. Крім того, оскаржувана постанова №306 за справою про адміністративне правопорушення від 06.05.2024, а також протокол про адміністративне правопорушення в присутності позивача не складалися та йому не вручались. Про притягнення до відповідальності позивачу стало відомо після того, як він ознайомився зі змістом постанови, яка знаходилась в поштовій скриньці за його домашньою адресою 24 травня 2024, а вказане поштове відправлення йому не вручалось та про таке отримання він не розписувався, а тому просив поновити позивачу строк звернення до адміністративного суду. Відтак, представник позивача просить суд скасувати постанову №306 за справою про адміністративне правопорушення від 06 травня 2024 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником Ігорем НІМКОМ про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , а також стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн. та витрати на правову допомогу позивача згідно попереднього розрахунку в сумі 4000 грн.

Ухвалою судді від 06.06.2024 року поновлено позивачу пропущений строк звернення до суду та відкрито спрощене позовне провадження у даній справі без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - п`ятиденний строк для подання відповіді на відзив. Копії ухвал про відкриття спрощеного позовного провадження надіслано сторонам.

Ухвалою суду від 21.06.2024 року залучено до участі в якості співвідповідача у цій справі - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідач: начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву в установленому законом порядку та строк, передбачені статтею 162 КАС України, не скористався.

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_4 через представника за довіреністю - ОСОБА_7 надіслав до суду (через «Електронний суд») відзив на позовну заяву від 12.07.2024 (вх. №4411 від 12.07.2024), у якому з позовними вимогами представник відповідача не погоджується, оскільки 23.04.2024 працівниками ВП №2 Золочівського РВП ГУНП у Львівській області позивача ОСОБА_1 доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_2 для уточнення військово-облікових даних. В ході перевірки встановлено, що позивач під час оповіщення населення, а саме: начальником відділу соціального захисту населення виконавчого комітету Буської міської ради Дуткевич М.Р. та провідним спеціалістом відділу бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення виконавчого комітету Буської міської ради ОСОБА_8 , в присутності штаб-сержанта ІНФОРМАЦІЯ_2 сержанта ОСОБА_9 , було запропоновано позивачу отримати повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 для уточнення військово-облікових даних у термін із 01 по 05.04.2024 о 9:00 год. Проте, від отримання повістки позивач відмовився, про що вищевказаними посадовими особами складено Акт №5 про відмову ОСОБА_1 від отримання повістки. Крім того, на підставі Акту ОСОБА_9 доповів рапортом начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 про те, що ОСОБА_1 порушив правила військового обліку, а саме: відмовився від отримання повістки, що відповідно до ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено адміністративну відповідальність за ст. 210-1 КУпАП, а на підставі звернення ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо доставлення громадян, які вчинили адміністративні правопорушення за статтею (статтями) 210, 210-1 КУпАП позивача було доставлено у ІНФОРМАЦІЯ_5 . Отже, на думку представника відповідача, процесуальні дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо позивача вчинені правомірно, в межах його компетенції та з дотриманням норм законодавства, а тому просила закрити справу про адміністративне правопорушення та залишити позовну заяву без розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Малиняк В.А. своїм процесуальним правом на подання відповіді на вищевказаний відзив у порядку статті 163 КАС України не скористалися.

Згідно частини четвертої статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 9 КУпАП під адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, вина (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадській порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Судом встановлено, що оскаржуваною постановою №306 від 06 травня 2024 року, яка винесена начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_3 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП із накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 3400 грн.

Як убачається із оскаржуваної постанови №306 від 06.05.2024, що такою позивача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП за те, що 23 квітня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 капітаном ОСОБА_10 складено адміністративний протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 , 1989 р.н. після того, як 23.04.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 працівниками ВП №2 Золочівського РВП ГУНП України у Львівській області по зверненню за вих. №Б/2290 від 12.04.2024 доставлений ОСОБА_1 , 1989 р.н., де під час звірки його даних встановлено, що він 08.04.2024 року відмовився від отримання повістки, про що складено Акт №5 від 08.04.2024 про відмову від отримання повістки про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 та станом на 12.04.2024 року позивач не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , чим своїми діями ОСОБА_1 порушив ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку», за що передбачена адміністративна відповідальність згідно ч. 2 ст. 210-1 КУпАП.

Дійсно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» передбачено, що у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.

Однак, згідно статті 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: чи належить до його компетенції розгляд даної справи; чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; чи витребувано необхідні додаткові матеріали; чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається де адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

У відповідності до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку (статті 210, 210-1, 211 КУпАП). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративне правопорушення і накладати адміністративне стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого Постановою КМУ №154 від 23.02.2022, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Тобто, лише керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, в тому числі, розглядати справи про адміністративні правопорушення за ст. 210, ст. 210-1, ст. 211 КУпАП, визначені статтею 235 КУпАП, а також накладати адміністративні стягнення.

Проте, як убачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова відповідача винесена за наслідками того, що 23 квітня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 капітаном ОСОБА_10 складено адміністративний протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 після того, як 23.04.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 працівниками ВП №2 Золочівського РВП ГУНП України у Львівській області по зверненню за вих. №Б/2290 від 12.04.2024 доставлений ОСОБА_1 , 1989 р.н., для звірки його облікових даних.

Тобто, із наведеного слідує, що справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП розглянуто керівником структурного ІНФОРМАЦІЯ_1 та за результатами розгляду справи керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки винесено постанову про накладення адміністративного стягнення.

Разом з тим, з наведених вище положень закону слідує, що повноваженнями щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення, що визначені статтею 235 КУпАП наділені виключно керівники територіального центру комплектування та соціальної підтримки, а начальники структурних підрозділів РТЦК та СП таких повноважень не мають.

Зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_1 є структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно, начальник структурного відділу - ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 , не наділений повноваженнями згідно із законом розглядати адміністративні справи та складати протоколи про адміністративні правопорушення за ст. 210 КУпАП, оскільки таке не передбачено статтею 235 КУпАП.

Крім того, об`єктивних даних про те, що начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 виконував обов`язки керівника ІНФОРМАЦІЯ_1 під час розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 у справі не міститься.

Відтак, суд вважає, що розгляд справи щодо позивача ОСОБА_1 та складення відносно нього адміністративного протоколу за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП проведений неуповноваженою особою, всупереч положенню ч. 2 ст. 235 КУпАП.

Разом із тим, оскаржуваною постановою відповідача №306 від 06.05.2024 року позивача ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП. Однак, норма ч. 2 ст. 210-1 КУпАП передбачає відповідальність виключно за повторне протягом року вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 210-1 КУпАП. Зокрема, об`єктивна сторона ч. 2 ст. 210-1 КУпАП полягає у повторному протягом року вчиненню порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню.

Відтак, позивач ОСОБА_1 притягується до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, де кваліфікуючою ознакою даного правопорушення є повторність такого, хоча в оскаржуваній постанові відповідача відсутнє формулювання обвинувачення ОСОБА_1 із кваліфікуючою ознакою «повторне протягом року вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню», як обов`язкової кваліфікуючої ознаки правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, а суд не вправі самостійно редагувати фабулу адміністративного обвинувачення в сторону погіршення правового становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, оскільки це становитиме порушення ч. 1 ст. 6 ЄКПЛ, а відтак суд вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, згідно постанови відповідача №306 від 06.05.2024.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що оскаржувана постанова відповідача №306 від 06.05.2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП є безпідставною, оскільки доказів про повторність вчинення позивачем ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 210-1 КУпАП до суду не надано, як і відсутнє в спірній постанові відповідача формулювання обвинувачення із кваліфікуючою ознакою «повторне протягом року вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню», як обов`язкової кваліфікуючої ознаки правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП.

При цьому, в силу приписів ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС).

Відповідно до частини третьої статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України, Європейський суд з прав людини, що при оцінці доказів суд з прав людини зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом» Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

Також Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 року в справі №463/1352/16-а зазначив, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

При цьому, судом ураховується практика Європейського суду з прав людини у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30 травня 2013 року, заява №36673/04) та «Карелін проти Росії»(«Karelin v. Russia» заява №926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Відтак, суд вважає, що прийняте рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП згідно оскаржуваної постанови відповідача №306 від 06.05.2024 року є необґрунтованим, прийняте з порушенням визначеної законом компетенції, а тому згідно п. 1 ч. 3 ст. 286 КАС України оскаржувана постанова відповідача підлягає скасуванню із закриттям справи про адміністративне правопорушення за відсутністю в діях позивача ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП.

За наведених обставин суд приходить до переконання про задоволення адміністративного позову повністю.

Разом із тим, на думку суду, у стягненні витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн. слід відмовити, виходячи із такого.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Статтею 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Пунктом 1 частини третьої статті 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини третьої статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відтак, аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та в постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №640/13685/19, від 23.04.2021 у справі №360/700/19.

Одним з основних прецедентів щодо угод про виплату адвокату гонорару в разі виграшу є справа "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece) від 19.10.2000, скарга №31107/96, у якій ЄСПЛ узагальнив свою минулу практику з цього питання і сформулював основні положення стосовно таких угод. Суд зазначив, що згідно з його прецедентною практикою (§ 23 справи "Санді Таймс проти Об`єднаного Королівства (№2)" (Sunday Times v. UK (№2) від 06.11.1980, скарга №6538/74), відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, більше того, умова розумності їх розміру.

Однак, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на реальне підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, як і не надходило заяви позивача, поданої в порядку ч. 7 ст. 139, ч. 3 ст. 143 КАС України про подання відповідних доказів після ухвалення рішення по суті вимог. Зокрема на підтвердження таких витрат представником позивача до справи долучена лише копія ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВС №1285870 та Договору про надання правової допомоги б/н від 28.05.2024, а також копія свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю від 03.02.2024, проте позивачем не надано детального опису і обгрунтованого розрахунку таких витрат, а тому суд приходить до висновку про відмову в стягненні витрат на професійну правничу допомогу

Крім того, ураховуючи задоволення цього позову на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає відшкодуванню сплачений позивачем судовий збір в сумі 605,60 грн., що підтверджується долученою до справи квитанцією АТ «Таскомбанк» від 04.06.2024, який слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь позивача, що відповідатиме положенню частини першої статті 139 КАС України.

Ураховуючи наведене і керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 10, 77, 78, 132, 134, 139, 140, 143, 162, 163, 229, 242-246, 249, 271, 286 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

позов задовольнити повністю.

Скасувати постанову №306 від 06.05.2024 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_11 , якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП із накладенням на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн., а провадження у справі про адміністративне правопорушення, - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Представник позивача: адвокат Малиняк Віктор Андрійович (80500, м. Буськ, вул. Б. Хмельницького, 7, Золочівського району Львівської області, РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_4 ( ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Представник відповідача: Висоцька Ірина Михайлівна (м. Золочів, ел. пошта: ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Повний текст судового рішення виготовлено: 03.09.2024 року.

Суддя І. Б. Кос