Справа № 160/8040/24
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2024-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2024 року Справа № 160/8040/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСидоренко Д.В.
за участі секретаря судового засіданняДидочкіна О.а.
Позивача Представника позивача Представника відповідача Грицюк С.В Похвалітий А.А Бабаніна Т.І
Обставини справи: 28.03.2024 року за допомогою системи "Електронний суд" до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати п.1 наказу начальника ГУНП в Дніпропетровській області від 14.03.2024 №474к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих поліцейських ВП №9 Дніпровського РУП ГУНП», на підставі якого застосовано до слідчого СВ ВП №9 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області майора поліції ОСОБА_1 (0048631) дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУНП в Дніпропетровській області від 22.03.2024 №322 о/с «По особовому складу», згідно якого звільнено за пунктом 6 частини 1 статті 77 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення) майора поліції ОСОБА_1 (0048631), слідчого СВ ВП №9 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, з 22 березня 2024 року.
- стягнути з Відповідача - Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь Позивача - ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 22 березня 2024 року по дату поновлення на посаді.
- поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого СВ ВП №9 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області;
- відповідно до вимог частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України допустити до негайного виконання постанову в частині поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць.
Позовні вимоги мотивовані, зокрема тим, що рапорт начальника УГІ ГУНП в Дніпропетровській області полковника поліції ОСОБА_2 не містить даних необхідних для призначення службового розслідування; відповідачем порушені вимоги до проведення службового розслідування, встановленого Порядком №893; перевірка стану досудового розслідування в ряді кримінальних проваджень під час проведення службового розслідування, проведена з грубим порушенням вимог Інструкції з організації та проведення перевірок службової діяльності органів (підрозділів) Національної поліції та Інструкції з організації обліку та руху кримінальних проваджень в органах досудового розслідування Національної поліції України; без вироку суду в кримінальній справі позивача фактично визнано винним в інкримінованому йому діянні та звільнено зі служби в порушення презумпції невинуватості.
Ухвалою суду від 01.04.2024 року відкрито провадження у адміністративній в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою суду від 08.04.2024 року призначено адміністративну справу №160/8040/24 до розгляду в порядку загального позовного провадження із проведенням підготовчого засідання.
15.04.2024 року від Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області надійшов відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування правової позиції відповідач зазначає, зокрема, що позивач, усвідомлюючи можливість притягнення до найсуворішого з видів дисциплінарних стягнень, вчинив діяння, несумісне з його посадою та можливістю подальшого проходження служби в поліції, оскільки скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього, як до носія влади та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.
Також відповідач у відзиві зазначає, зокрема, що наявність або відсутність в діях позивача складу кримінального правопорушення, не є підставою для його звільнення від дисциплінарної відповідальності, та не може ототожнюватися з наявністю фактів порушення службової дисципліни, та застосування крайнього заходу дисциплінарного впливу у вигляді звільнення зі служби в поліції є дискреційним правом начальника ГУ НП, здійснюється з урахуванням обставин справи і не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.
13.05.2024р. засобами електронного суду надійшла відповідь на відзив.
Ухвалою суду від 05.06.2024р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні учасники справи підтримали свої правові позиції в повному обсязі.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -
За результатами проведених слідчих дій слідчого СВ ВП №9 Дніпровського РУП ГУ НП майора поліції ОСОБА_1 , затримано в порядку ст.208 КПК України, повідомлення про підозру не вручалося.
Разом з тим у висновку зазначено наступе:
З мстою повного, всебічного та об`єктивного дослідження вищевказаних обставин 20.02.2024 за вих.№50-2-229 до ДБР було надіслано запити щодо надання відомостей, про вищевказані обставини.
В ході огляду місця події був вилучений автомобіль останнього марки «Рено Лагуна», н.з. НОМЕР_2 .
В подальшому, у майора поліції ОСОБА_1 виник умисел на одержання неправомірної вигоди, за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду чи в інтересах третьої особи дій з використанням наданого службового становища шляхом вимагання.
Реалізуючи свій злочинний умисел, майор поліції ОСОБА_1 використовуючи надане службове становище і пов`язані з цим можливості діючи з корисливих мотивів, всупереч інтересам служби, під час зустрічі з ОСОБА_5 в кіпці січня 2024 року, точної дати наданий час слідством не встановлено, повідомив останнього про можливість закриття вказаного кримінального провадження і повернення після цього ОСОБА_5 його, вилученого, арештованого автомобіля за грошову винагороду.
Після цього, злочинну діяльність майора поліції ОСОБА_1 було припинено та останнього затримано в порядку ст.208 КІІК України.
Слід зазначити, що вищевикладені обставини також підтверджуються відомостями, викладеними в протоколі допиту свідка ОСОБА_5 .
Відповідно до відомостей, зазначених в протоколі допиту підозрюваного від 14.02.2024 майора поліції ОСОБА_1 , останній відмовився від надання показань згідно зі ст.63 Конституції України.
Також, факт вилучення грошових коштів зі службового кабінету №308, розташованого на 3 поверсі адміністративної будівлі ВП №9 Дніпровського РУП ГУНП (за адресою: смт.Солене, вул.Строменко, буд. І ), в розмірі 20 000 гри., підтверджується отриманою копією протоколу обшуку.
Крім того, під час проведення службового розслідування, в ході моніторингу соціальних мереж, були виявлені критичні публікації щодо затримання майора поліції ОСОБА_1 14.02.2024 в порядку ст. 208 КПК України, інформація про яке суттєво підриває рівень довіри населення до Національної поліції України (рапорт від 06.03.2025 №50/2-294 з додатками на 6 арк.).
Слід зазначити, що майор поліції ОСОБА_1 відмовився від надання пояснення з приводу обставин події, що мала місце 14.02.2024 за участю останнього та призвела до його затримання в порядку ст.208 КПК України, критичних публікацій у соціальних мережах з приводу даної події, які визвали суспільний резонанс, а також з приводу порушень виявлених в ході перевірки його службової діяльності 22.02.2024 (доповідна записка слідчого управління 1ГУ НП 26.02.2024, яка долучена до матеріалів службового розслідування).
Враховуючи вищевикладене, окремими членами дисциплінарної комісії, у присутності заступника начальника районного управління - начальника СВ Дніпровського РУП ГУНП полковника поліції ОСОБА_6 , було складено акт «про відмову надати пояснення» від 08.03.2024 №50/2-302.
При цьому, майор поліції ОСОБА_1 власноручно зазначив у вищевказаному акті, що пояснення він буде надавати тільки в присутності адвоката.
Однак, 12.03.2024 майором поліції ОСОБА_1 було надане пояснення щодо події, яка мала місце 14.02.2024 за його участю, відповідно до якого, останній заперечив свою провину у вчиненні кримінального правопорушення, в рамках якого йому було повідомлено про підозру за ч.3 ст.368 КК України.
Крім того, цієї ж доби було додатково опитано майора поліції ОСОБА_1 стосовно відомостей викладених в доповідній записці СУ ГУНП (складеної за результатом перевірки 22.02.2024 службової діяльності окремих поліцейських СВ ВП №9 Дніпровського РУП ГУНП), а також критичних публікацій у соціальних мережах з приводу обставин події, що мала місце 14.02.2024 за участю вказаного поліцейського та призвела до його затримання в порядку ст. 208 КІ 1К України.
Так, майор поліції ОСОБА_1 з приводу відомостей, викладених у вищевказаній доповідній записці нічого не пояснив, оскільки на думку останнього, він, відповідно до ст.222 КПК України немає право розголошувати відомості досудового розслідування без дозволу слідчого або прокурора.
З приводу критичних публікацій опитаний вказав, що вони не відповідають дійсності, а також принижують його честь і гідність.».
Наказом №322 о/с від 22.03.2023р. «По особовому складу» ГУ НП в Дніпропетровській області майора поліції ОСОБА_1 (0048631), слідчого слідчого відділення відділення поліції №9 Дніпровського районного управління поліції звільнено за п.6 ч.1 ст.77 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) з 22.03.2024р.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про Національну поліцію», Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 №893 «Про реалізацію окремих положень Дисциплінарного статуту Національної поліції України».
Закон України «Про Національну поліцію» (далі Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Дисциплінарний статут Національної поліції України, затверджений Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VIII (далі - Дисциплінарний статут) визначає сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.
Поняття службової дисципліни закріплено ст.1 Дисциплінарного Статуту, де зазначено, що службова дисципліна це дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Частиною 3 ст.1 Дисциплінарного Статуту визначено, що службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського:
1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України;
2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки;
3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень;
4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону;
5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника;
6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України;
7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини;
8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку;
9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень;
10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів;
11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень;
12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення;
13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції;
14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.
Відповідно до пунктів 1, 2 ч.1 ст.18 Закону №580-VIII поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватись положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.
Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських під час виконання службових обов`язків поліцейський, затверджених Наказ Міністерства внутрішніх справ України 09.11.2016 №1179, серед іншого, повинен: неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами; неухильно дотримуватись антикорупційного законодавства України, обмежень, пов`язаних зі службою в Національній поліції України, визначених Законами України «Про Національну поліцію», «Про запобігання корупції» та іншими актами законодавства України; поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно і ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати; контролювати свою поведінку, почуття та емоції, не дозволяючи особистим симпатіям або антипатіям, неприязні, недоброму настрою або дружнім почуттям впливати на прийняття рішень та службову поведінку; інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
Згідно зі ст.12 Дисциплінарного Статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
Відповідно до ст.11 Дисциплінарного Статуту за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
За вчинення адміністративних правопорушень поліцейські несуть дисциплінарну відповідальність відповідно до цього Статуту, крім випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.
Поліцейських, яких в установленому порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або цивільно-правової відповідальності, одночасно може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності згідно з цим Статутом.
Частинами 1-3 ст.13 Дисциплінарного Статуту встановлено, що дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.
Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.
До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень:
4) попередження про неповну службову відповідність;
5) пониження у спеціальному званні на один ступінь;
6) звільнення з посади;
7) звільнення із служби в поліції.
Згідно ч.1-2, 10 із ст.14 Дисциплінарного статуту службовим розслідуванням є діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.
Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.
Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється Міністерством внутрішніх справ України, затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2018 року №893 (далі Порядок №893), визначає процедуру проведення службового розслідування стосовно поліцейського, права учасників службового розслідування, порядок оформлення його результатів, прийняття та реалізації рішень за результатами службового розслідування.
Відповідно до п.2 розділу II Порядку №893 службове розслідування призначається, зокрема, за наявності даних про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєння поліцейським кримінального правопорушення; повідомлення поліцейському про підозру в учиненні ним кримінального правопорушення, якщо службове розслідування не було проведено на підставі абзацу другого цього пункту або якщо за його результатами не було встановлено дисциплінарного проступку.
Відповідно до п.4 розд.V «Проведення службового розслідування дисциплінарною комісією» Порядку №893 службове розслідування має встановити:
- наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування;
- наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій;
- ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок;
- обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього;
- відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень;
- вид і розмір заподіяної шкоди;
- причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.
Отже, отримання відповідачем інформації (Інформаційна довідка) про проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення та повідомлення позивачу про підозру, є достатньою підставою для призначення та проведення службового розслідування, та під час службового розслідування встановлені усі обов`язкові обставин щодо дисциплінарного проступку.
Щодо відсутність вироку суду, яким було б встановлено вину позивача у вчиненні злочину, який йому інкриміновано, суд зазначає, що рішення про захід впливу у вигляді звільнення вжито до позивача за дії, що виразились, зокрема, у скоєнні проступку, що підриває авторитет поліції і її працівників в очах громадськості, порушення етики поведінки поліцейського, чим допущено порушення службової дисципліни. Тобто, наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності ґрунтується на самостійних підставах, натомість, встановлення вини позивача у скоєнні злочину є компетенцією кримінального суду.
Реалізація дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби за порушення службової дисципліни є окремою підставою для звільнення, яка не пов`язана із порушенням кримінальної справи та набрання чинності вироком суду, а наявність кримінального провадження, відкритого стосовно особи, яка проходить службу в поліції, не виключає можливості застосування стосовно цієї особи наслідків, передбачених пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII у разі встановлення під час службового розслідування невиконання чи неналежне виконання поліцейським службової дисципліни.
Дисциплінарний проступок позивача виявився у недотриманні принципів діяльності поліцейського та вчиненні дій не сумісних з вимогами, що пред`являються до професійно-етичних якостей поліцейських. Така оцінка відповідача пов`язана із діями, які були виявлені під час досудового розслідування у межах кримінального провадження. Отже, поведінка позивача обґрунтовано розцінена відповідачем як така, що підриває авторитет Національної поліції України.
Рішення у кримінальному провадженні не може свідчити про наявність чи відсутність вини особи у скоєнні дисциплінарного проступку або самого факту скоєння такого проступку, так як у цьому випадку надається правова кваліфікація діям (бездіяльності) особи на підставі Кримінального кодексу України. Предметом цього спору є порушення позивачем службової дисципліни.

Суд також враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням статті 6 Конвенції притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, що встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися під кутом зору правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 06.10.1982 у справі «X. v. Austria» про неприйнятність заяви № 9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 07.10.1987 у справі «C. v. the United Kingdom» про неприйнятність заяви № 11882/85).

Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною, і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11.02.2003 у справі «Ringvold v. Norway», заява № 34964/97). Відтак, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, суд зауважує, що обрання того чи іншого виду дисциплінарного стягнення є правом роботодавця в залежності від його оцінки та кваліфікації дій особи, відносно якої має бути застосовано таке стягнення, тобто належить до дискреційних повноважень відповідача, який за умови встановлення факту порушення службової дисципліни має право з урахуванням всіх обставин справи та особи порушника обрати один з визначених законом видів покарання.

Аналогічні висновки містять в постановах ВС від 21.12.2018 по справі № 805/623/16-а, від 25.04.2018 у справі №800/547/17, від 22.03.2019 у справі 804/676/18, від 22.11.2019 у справі 826/6107/18, від 31.03.2020 у справі 806/2492/16, від 25.06.2020 № 2240/2329/16

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У цьому контексті, суд звертає увагу на справу «Серявін та інші проти України» рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року, згідно якої зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У справі «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи, внаслідок чого відсутня необхідність надання правової оцінки додатково встановленим порушенням службової діяльності позивача.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст.73 КАС України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку суду, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування правомірності свого рішення з урахуванням вимог, встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України виконано, а тому, виходячи з обґрунтувань позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 04 вересня 2024 року.

Суддя Д.В. Сидоренко