Справа № 520/36800/23
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2024-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 р. Справа № 520/36800/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Чалого І.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2024, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., м. Харків, повний текст складено 18.03.24 по справі № 520/36800/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із 21.09.2022 до 13.12.2023;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.09.2022 до 13.12.2023 у розмірі 167 047,94 грн з утриманням з присуджених сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів встановлених законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що під час звільнення ОСОБА_1 зі служби у ВЧ НОМЕР_1 20.09.2022 відповідачем протиправно не було проведено повного розрахунку, а саме не виплачено компенсацію за неотримане речове майно, та лише 13.12.2023 здійснено вказану виплату на банківський рахунок позивача, однак середній заробіток за час затримки відповідного розрахунку виплачений не був.

За викладених обставин вважає, що належним та достатнім способом захисту його порушених прав є стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 20.09.2022 по 13.12.2023) відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), який становить 167047,94 грн (28,42 % від 5887783,04 грн).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 у справі № 520/36800/23 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 21.09.2022 до 13.12.2023.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.09.2022 до 13.12.2023 у розмірі 167 047,94 грн (сто шістдесят сім тисяч сорок сім гривень 94 копійок) з утриманням з присуджених сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів встановлених законом.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції прийняти постанову, якою скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.07.2023 по справі № 520/36800/23 в частині задоволення позову та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про неможливість застосування до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України), оскільки проходження військової служби врегульовано спеціальним законодавством, а тому норми ст. 117 КЗпП України не можуть поширюватися на відносини між військовими частинами та військовослужбовцями. Крім того, у разі незгоди позивача зі здійсненим відповідачем розрахунком і виплаченими йому сумами грошового забезпечення, ОСОБА_1 мав звернутись до Військової частини або до суду із відповідними вимогами, проте, після отримання вказаних виплат такі дії ним не вчинено.

У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив вимоги останньої залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 по справі № 520/36800/23 без змін. Враховуючи, що відповідачем не було здійснено повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 зі служби, а саме не виплачено компенсацію за неотримане речове майно, наполягав на правомірності застосування до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 09.03.2023 по справі № 520/899/21 та від 31.10.2019 по справі № 825/598/17. В іншій частині зміст відзиву на апеляційну скаргу тотожній зміст позовної заяви.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 9-РС позивача звільнено у відставку за підпунктом «б» ( за станом здоров`я) відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

20.09.2022 позивача виключено із списків частини з 20.09.2022 відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 за № 282 від 20.09.2022.

Після звільнення, 17.01.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 37313,50 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.05.2023 по справі № 520/4079/23 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 37313,50 гривень.

Однак, лише 13.12.2023 був проведений остаточний розрахунок та перерахована грошова компенсація за неотримане під час проходження служби речове майно.

Судом встановлено, що середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 20.09.2022 до 13.12.2023 становить 449 днів. Отже двома попередніми місяцями перед звільненням є липень 2022 року (31 календарний день) та серпень 2022 року (31 календарний день).

Відповідно до витягу з карткового рахунку позивача в АТ «ПриватБанк» за період з 01.07.2022 по 31.08.2022 грошове забезпечення позивача за два повних місяці служби перед звільненням із врахуванням податків дорівнює 81 155,46 грн (40559,71 грн + 40595,75 грн), липень 2022 року 40 559,71 (29 550,00 грн + 11 009,71 грн), за серпень 2022 року 40 595,75 грн (29 550,00 + 11 045,75 грн), тобто середньомісячна заробітна плата позивача складає 40 577,73 грн (40 559,71 + 40 595,75 грн)/2 = 40 577,73 гривень.

Так у липні 2022 року та серпні 2022 року було 62 дні, отже середньоденна заробітна плата позивача за два повних місяці служби склала 1308,96 грн (81155,46/62 (кількість робочих днів). Враховуючи дату звільнення позивача зі служби 20.09.2022 та дату виплати заборгованості 13.12.2022 кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 449. Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 21.09.2022 (наступний день після звільнення) по 13.12.2023 (день виплати заборгованості) дорівнює 587783,04 грн (1308,96 грн середньоденний заробіток позивача х 449 днів). Загальний розмір належних позивачеві при звільнені виплат складав 129331,19 грн (92577,39 грн +37313,23 грн), з яких грошове забезпечення на момент звільнення - 92577,39 грн (71,58%), що підтверджується випискою з карткового рахунку в АТ «Приват Банк» та вартості за не отримане речове майно, що підтверджується випискою з карткового рахунку в АТ «Приват Банк» 36753,80 грн (28,42%).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що остаточний розрахунок із позивачем щодо виплати суми компенсації за неотримане речове майно проведено відповідачем із затримкою строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З метою належного захисту порушеного права позивача та врахуванням ст. 9 КАС України, суд вважав належним та достатнім способом захисту порушених прав - стягнення на користь позивача 167047,94 грн (28,42% від 5887783,04 грн), як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2022 (наступний день після звільнення) по 13.12.2023 (день виплати заборгованості).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більше ніж за 6 місяців.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 року (дата набрання чинності Закону №2352-IX ) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, однак не більше ніж за 6 місяців такого прострочення.

Колегією суддів встановлено та не заперечується учасниками справи, що на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.09.2022 № 282, старшого солдата ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 20.09.2022 (а.с. 20-21).

Водночас, остаточний розрахунок із позивачем на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.05.2023 у справі № 520/4079/23 проведено лише 13.12.2023, а саме виплачено позивачу недоотриману суму компенсації за неотримане під час проходження служби речове майно у розмірі 36753,80 грн, що підтверджується випискою з рахунку ОСОБА_1 за 13.12.2023.

Відповідач, посилаючись на статус позивача, як військовослужбовця, наполягає, що положення статей 116, 117 КЗпП України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Однак, з огляду на положення на статтю 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII), такі посилання ВЧ НОМЕР_1 колегія суддів вважає хибними, так як порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби не врегульовано вказаною спеціальною нормою.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 по справі № 806/1899/17, від 04.12.2019 по справі № 825/66/16.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність у відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, та, як наслідок, наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Як зазначалось вище, днем виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення є 20.09.2022, тобто двома попередніми місяцями перед звільненням є серпень 2022 (31 календарний день) та липень 2022 року (31 календарний день).

Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 , складеного уповноваженими особами Військової частини НОМЕР_1 , середньоденна заробітна плата позивача за два повних місяці служби перед звільненням склала 462,87 грн (27771,90/60).

Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (20.09.2022) та дату проведення остаточного розрахунку (13.12.2023), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 449 календарних днів.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно зі ст. 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022) відповідач має виплатити середній заробіток за весь час затримки, але не більш як за шість місяців.

Отже розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 84242,34 грн (462,87 х 182 календарних дні у шестимісячному періоді з 21.09.2022 (перший день після звільнення) по 21.03.2023).

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

З наявної в матеріалах справи інформаційної довідки про нараховані види грошового забезпечення ОСОБА_1 колегією суддів встановлено, що загальна сума нарахованого позивачу грошового забезпечення на момент звільнення становить 93987,20 грн, при цьому, недоплачена сума компенсації вартості неотриманого речового майна складає 37313,50 грн, тобто загальна сума належних позивачу виплат при звільненні повинна становити 131300,70 грн (93987,20 грн + 37313,50 грн).

Таким чином, недоплачена сума компенсації вартості неотриманого речового майна (37313,50 грн) у процентному виразі дорівнює 28,42% від 131300,70 грн.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 24.10.2011 № 6-39цс11, від 27.04.2016 по справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, а також постановах Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а, від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що у постанові від 20.06.2024 у справі № 120/10686/22 Верховний Суд зауважив, що фактично зміст частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України із набранням чинності Законом України № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19.07.2022 шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19.07.2022. Крім того, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.

Викладене, за позицією суду у справі № 120/10686/22, не дає підстави вважати неможливим, з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, застосування сформульованих Великою Палатою Верховного Суду правових позицій щодо застосування приписів статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України № 2352-IX.

Отже, за обставин цієї справи варто застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.06.2024 по справі № 520/9192/22.

Таким чином, беручи до уваги розмір суми компенсації вартості неотриманого речового майна, відносно загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у зазначеній вище постанові, колегія суддів вважає необхідним застосувати принцип співмірності та зменшити суму відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, виходячи з того, що середній заробіток за 182 дні затримки виплати компенсації вартості неотриманого речового майна складає 84242,34 грн, та враховуючи принцип справедливості та співмірності, стягненню підлягають кошти в сумі 23941,67 грн (28,42 % від 84242,34 грн), що відповідає положенням ст. 117 КЗпП України та свідчить про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Разом з цим, суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не застосував до спірних правовідносин чинну з 19.07.2022 редакцію статті 117 КЗпП, якою встановлено шестимісячне обмеження максимального періоду, за який можлива виплата середнього заробітку, а також невірно визначив належну до стягнення з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 167047,94 грн (28,42% від 5887783,04 грн), не наводячи при цьому ані жодного розрахунку, ані жодного мотиву необхідності застосування саме такого відсоткового співвідношення вказаних сум.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає визначену судом першої інстанції суму відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні такою, що зроблено при невірному застосуванні норм матеріального права та неповному з`ясуванні обставин у справі.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Враховуючи встановлену судом апеляційної інстанції протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2022 по 21.03.2023, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21.09.2022 по 21.03.2022 у розмірі 23941,67 грн.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи, що суд першої інстанції неправильно визначив період затримки розрахунку при звільненні та розмір належного позивачу відшкодування, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 по справі № 520/36800/23 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ч. 4 ст.229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 по справі № 520/36800/23 - скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2022 по 21.03.2023.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21.09.2022 по 21.03.2022 у розмірі 23941,67 (двадцять три тисячі дев`ятсот сорок одна) грн 67 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді І.С. Чалий С.П. Жигилій