Справа № 380/5556/24
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2024-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2024 рокусправа № 380/5556/24

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сподарик Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ) з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 24 серпня 2023 року №17 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 25 жовтня 2023 року №17 про відмову в призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 22.08.1984 по 14.02.1985;

- період роботи в колгоспі ім. Чапаєва з 08.05.1989 по 06.04.1993;

- період роботи з 01.10.2000 по 11.02.2002 та з 05.05.2003 по 02.01.2004;

- період з 18.03.2004 по 11.03.2008.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17.08.2023 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за віком, однак рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №о/р НОМЕР_2 , оскільки до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 22.08.1984 по 14.02.1985, з 08.05.1989 по 06.04.1993, з 01.10.2000 по 11.02.2002, з 05.05.2003 по 02.01.2004 та період отримання допомоги з 18.03.2004. Зазначив, що в подальшому повторно звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області з наданням додаткових документів, однак отримав рішення ГУ ПФУ в Полтавській області про відмову про призначення пенсії від 25.10.2023 №17 у зв`язку з не зарахуванням вказаних періодів роботи. Позивач не погоджується з оскаржуваними рішеннями, вважає їх протиправними, а тому звернувся з вказаним позовом до суду.

Ухвалою суду від 19.03.2024 позовну заяву залишено без руху та надано десятиденний строк на усунення її недоліків.

На виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, позивачем усунуто вказані недоліки, подано уточнену позовну заяву з вимогами до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ), Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (58002, м. Чернівці, пл. Центральна, 3), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (36014, м. Полтава, вул. Гоголя, 34; ).

Ухвалою суду від 15.04.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, подати відзив на позовну заяву та всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову.

02.05.2024 за вх.№34150 від представника ГУ ПФУ в Чернівецькій області надійшов відзив на позовну заяву. Зазначив, що за результатами розгляду поданих позивачем документів, встановлено, що страховий стаж позивача становить 21 рік 0 місяців 1 день. Вік заявника при зверненні 60 років. Необхідний страховий стаж становить 30 років. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи: - період роботи з 22.08.1984 по 14.02.1985, оскільки некоректно записано рік в наказі на прийняття. Для зарахування необхідно надати уточнюючу довідку видану підприємством чи архівною установою на підставі первинних документів; - період роботи в колгоспі ім. Чапаєва з 08.05.1989 по 06.04.1993, оскільки відсутня довідка про встановлений та вироблений мінімум роботи в колгоспі. Для зарахування необхідно надати уточнюючу довідку видану архівною установою на підставі первинних документів про фактично відпрацьований мінімум роботи; - період роботи з 01.10.2000 по 11.02.2002 та з 05.05.2003 по 02.01.2004, оскільки зазначені періоди роботи відсутні в даних реєстру застрахованих осіб. За відсутності в системі персоніфікованого обліку відомостей про роботу у період після липня 2000 року до січня 2004 року записи трудової книжки доцільно підтвердити додатковими документами, в тому числі за заявою власника трудової книжки; - період отримання допомоги з 18.03.2004, оскільки в записах трудової книжки відсутній запис про припинення виплати та зняття з обліку. Для зарахування необхідно надати уточнюючу довідку видану центром зайнятості про перебування на обліку на підставі первинних документів. Заявник не працює. Для врахування пільгового стажу за період роботи з 20.12.1988 по 05.05.1989 в Львівській обласній психіатричній лікарні, необхідно надати уточнюючу довідку із зазначенням інформації про перебування у відпустках без збереження заробітної плати. Враховуючи вищенаведені факти та норми чинного законодавства вважає, що в діях органу Пенсійного фонду України не вбачається протиправних дій по відношенню до позивача, Головним управлінням проведено розрахунок стажу позивачу згідно вимог чинного законодавства, таким чином в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки у позивача відсутній необхідний страховий стаж 30 років.

03.05.2024 за вх.№34641 від представника ГУ ПФУ у Львівській області надійшов відзив на позовну заяву. Зазначив, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області не розглядало ані заяви ОСОБА_1 про призначення пенсійної виплати, ані документів доданих до цієї заяви, відповідно й не приймало жодних рішень щодо цього питання, а тому не може виступати відповідачем у даній справі, так як не вчиняло жодних протиправних дій та не порушувало жодних прав позивача. Вважає, що у зв`язку з відсутністю страхового стажу визначеного ст. 26 Закону №1058, право позивача на призначення пенсії за віком відсутнє. Просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 10.06.2024 витребувано у позивача докази у справі.

Ухвалою суду від 13.06.2024 витребувано у відповідачів докази у справі.

Ухвалою суду від 17.06.2024 строк розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії продовжено на шістдесят днів з метою отримання витребуваних доказів.

19.06.2024 за вх.№46759 від представника ГУ ПФУ в Чернівецькій області надійшла заява про виконання ухвали суду.

26.08.2024 за вх.№64542 від позивача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін в порядку частини сьомої статті 262 КАС України від учасників справи не надходило. З огляду на ці обставини суд на підставі частини п`ятої статті 262 КАС України розглянув справу в порядку письмового провадження (без проведення судового засідання, за наявними матеріалами) в межах строку, визначеного статтею 258 КАС України.

Суд з`ясував зміст позовних вимог, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні правовідносини:

17.08.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою про призначення пенсії за віком.

У відповідності до Порядку 22-1 підрозділом, відповідальним за розгляд заяви позивача від 24.01.2024 та винесення відповідного рішення було визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

За результатами розгляду поданих документів управлінням було прийнято рішення про відмову у перерахунку пенсії від 24.08.2023 № о/р НОМЕР_2 .

У вказаному рішенні зазначено таке:

«Страховий стаж особи становить 21 рік 0 місяців 1 день.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано:

- період роботи з 22.08.1984 по 14.02.1985, оскільки некоректно записано рік в наказі на прийняття. Для зарахування необхідно надати уточнюючу довідку видану підприємством чи архівною установою на підставі первинних документів;

- період роботи в колгоспі ім. Чапаєва з 08.05.1989 по 06.04.1993, оскільки відсутня довідка про встановлений та вироблений мінімум роботи в колгоспі. Для зарахування необхідно надати уточнюючу довідку видану архівною установою на підставі первинних документів про фактично відпрацьований мінімум роботи;

- період роботи з 01.10.2000 по 11.02.2002 та з 05.05.2003 по 02.01.2004, оскільки зазначені періоди роботи відсутні в даних реєстру застрахованих осіб. За відсутності в системі персоніфікованого обліку відомостей про роботу у період після липня 2000 року до січня 2004 року записи трудової книжки доцільно підтвердити додатковими документами, в тому числі за заявою власника трудової книжки;

- період отримання допомоги з 18.03.2004, оскільки в записах трудової книжки відсутній запис про припинення виплати та зняття з обліку.

Для зарахування необхідно надати уточнюючу довідку видану центром зайнятості про перебування на обліку на підставі первинних документів.

Заявник не працює.

Для врахування пільгового стажу за період роботи з 20.12.1988 по 05.05.1989 в Львівській обласній психіатричній лікарні, необхідно надати уточнюючу довідку із зазначенням інформації про перебування у відпустках без збереження заробітної плати».

Рішення про відмову у перерахунку пенсії від 24.08.2023 № о/р НОМЕР_2 , скеровано позивача листом ГУ ПФУ у Львівській області від 22.09.2023 №1300-5215-8/137513.

19.10.2023 позивач звернувся повторно із заявою про призначення пенсії за віком, за результатами розгляду якої, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії від 25.10.2023 №17.

Відповідно до рішення про відмову в призначенні пенсії від 25.10.2023 №17 до загального страхового стажу не зараховано періоди роботи:

- з 01.10.2000 по 11.02.2002, з 05.05.2003 по 02.01.2004 згідно записів трудової книжки від 25.01.1982 № НОМЕР_3 , оскільки записи трудової книжки не мають відображення в даних персоніфікованого обліку. Записи трудової книжки доцільно підтвердити додатковими документами або результатами перевірки, проведеної за заявою власника трудової книжки;

- період роботи в колгоспі за 08.05.1989 по 06.04.1993р. згідно записів трудової книжки від 25.01.1982 р. НОМЕР_4 , оскільки відомості про встановлений мінімум та кількість відпрацьованих вихододнів не завірені підписами та печатками, як передбачено Основними положеннями про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, що затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 р. №є310 «Про трудові книжки колгоспників». Відповідно до зазначеної постанови, зокрема заносяться відомості про трудову участь колгоспника в громадському господарстві: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі, його виконання. Тобто, якщо колгоспник не виробив обов?язковий мінімум трудової участі в громадському господарстві з причин, визначених правлінням чи загальними зборами колгоспників поважними, адміністрація колгоспу повинна внести відповідні записи до трудової книжки. За нормами цієї постанови всі записи в трудовій книжці колгоспника, у всіх розділах, за час роботи в колгоспі завіряються підписом та печаткою голови колгоспу. Особливості праці членів колгоспу визначаються їх статутами і чинним законодавством. При вирішенні питання зарахування до стажу певного року, в якому не вироблено мінімуму трудоднів з поважних причин, необхідно виходити з відповідних норм статуту даного колгоспу, правил внутрішнього розпорядку, угоди із спеціальних питань і охорони праці, укладеної профспілковим комітетом з правлінням колгоспу, положень про оплату праці в колгоспі та інших внутрішньоколгоспних нормативних актів;

- не зараховано період отримання допомоги по безробіттю з 18.03.2004 згідно записів трудової книжки від 25.01.1982 р. НОМЕР_5 , оскільки не зазначено дату та підстави припинення витати допомоги по безробіттю.

Аналіз наданих документів показує, що загальний страховий стаж гр. ОСОБА_1 становить 21 рік 05 місяців 24 дні, якого недостатньо для призначення пенсії за віком».

Позивач вважаючи оскаржувані рішення протиправними, звернувся з вказаним позовом до суду.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та відповідним доводам сторін, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України визначено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до частини першої, другої статті 5 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон № 1058-ІV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Статтею 26 Закону № 1058-ІV, яка визначає умови призначення пенсії за віком, передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення відповідного віку та за наявності відповідного страхового стажу.

Статтею 24 Закону № 1058-ІV визначено, що страховий стаж, необхідний для призначення пенсії, обчислюється відповідно до вимог цього Закону за даними, які містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів (записів трудової книжки) та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» питання пенсійного забезпечення, в тому числі й порядок обчислення стажу для призначення пенсій, регулювалися Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII).

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII (надалі - Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та статтею 48 Кодексу законів про працю України визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, пунктом 1 якого передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи (пункт 3 Порядку № 637).

Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а сформулював висновок про те, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Щодо не зарахування періоду роботи в колгоспі ім. Чапаєва з 08.05.1989 по 06.04.1993, суд зазначає таке.

Частиною 4 ст. 24 Закон № 1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 і ч 2 ст. 56 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Згідно з п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі Порядок №637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 18 Постанови Ради Міністрів СРСР і Загальнорадянської центральної ради професійних спілок від 6 вересня 1973 року № 656 «Про трудові книжки робочих та службовців» було передбачено, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідальність за своєчасне і правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, яка призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну відповідальність, а у встановлених законом випадках іншу відповідальність.

Пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 Про трудові книжки працівників, передбачено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Отже, правильність і своєчасність заповнення трудових книжок покладалася саме на відповідальних посадових осіб роботодавця, а не на працівника.

Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

До суду не надано відомостей про не виконання позивачем без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві.

Позивач у періоди з 08.05.1989 по 06.04.1993 працював в колгоспі ім. Чапаєва, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці.

З огляду на вказані висновки, наведені обставини не можуть позбавляти позивача права зарахування періодів роботи з 08.05.1989 по 06.04.1993 до його страхового стажу.

Тому пенсійним органом безпідставно не зараховано до страхового стажу період роботи позивача з 08.05.1989 по 06.04.1993.

Також, з огляду на те, що правильність і своєчасність заповнення трудових книжок покладалася саме на відповідальних посадових осіб роботодавця, а не на працівника, як було зазначено вище, суд не погоджується з висновком ГУ ПФУ в Чернівецькій області про відсутність підстав для зарахування періоду роботи позивача з 22.08.1984 по 14.02.1985.

Тому вказаний період також підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

З приводу зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.10.2000 по 11.02.2002 та з 05.05.2003 по 02.01.2004, суд зазначає наступне.

На підставі п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно з п. 4.7 вказаного Порядку, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1), затверджено Порядок та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до п. 4.1, 4.2 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою. При прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Орган, що призначає пенсію, надає: роз`яснення підприємствам, установам, організаціям та особам з питань призначення та виплати пенсій; у разі необхідності бланки документів; допомогу особам, зазначеним у пунктах 1.1 і 1.2 розділу I цього Порядку, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії; у разі необхідності допомогу щодо визначення права на пенсію до звільнення особи з посади, яка дає право на її призначення.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону (п. 1.7, 3.3 Порядку № 22-1).

Суд зазначає, що згідно із записами трудової книжки позивача від 25.01.1982 НОМЕР_3 , позивач 10.03.1995 прийнятий в члени КСП ім. Чапаєва на посаду інженера-гідротехніка та звільнений 11.02.2002 у зв`язку з ліквідацією підприємства.

05.05.2003 прийнятий на роботу слюсарем-механізатором та звільнений 01.01.2004.

Отже, обов`язок сплати страхових внесків відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (ч.ч. 6 та 12 ст. 20) та обов`язок сплати єдиного внеску по Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (п. 10 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 4) покладався на страхувальників (підприємців-роботодавців), які є платниками таких внесків.

Виходячи з положень вказаних Законів найнятий працівник не є самостійним платником відповідних внесків.

Отже, саме підприємство-страхувальник несе відповідальність за несплату страхових внесків, оскільки саме воно здійснює нарахування та сплату страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Водночас невиконання страхувальником обов`язку зі сплати страхових внесків не може позбавляти особу соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, адже суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту населення.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 у справі № 144/669/17 та від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, у яких зроблено висновок, що несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

Враховуючи вищевикладене, періоди роботи позивача 01.10.2000 по 11.02.2002 та з 05.05.2003 по 02.01.2004 підлягають зарахуванню до його страхового стажу.

Щодо не зарахування періоду роботи позивача з 18.03.2004 по 11.03.2008 суд зазначає таке.

Судом встановлено, що 18.03.2004 позивачу розпочату виплату допомоги по безробіттю відповідно до ч. 1 ст. 22 Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціального страхування на випадок безробіття». Зазначене підтверджується копією трудової книжки позивача.

Відповідачем не зараховано вказаний період оскільки в записах трудової книжки відсутній запис про припинення виплати та зняття з обліку.

В спірний період виплата по безробіттю здійснювалась на підставі Закону України «Про зайнятість населення» від 01.03.1991 №803-ХІІ, який передбачав, що виплата допомоги по безробіттю та матеріальної допомоги по безробіттю припиняється у разі, зокрема, закінчення строку їх виплати (ст. 30 п. 1 «з»).

Також, до стажу для обчислення пенсії зараховується період одержання допомоги по безробіттю.

Підставою для зарахування періоду до 01.01.2004 є записи у трудовій книжці, внесені органом державної служби зайнятості населення.

Таким чином, суд наголошує, що до страхового стажу особи, яка перебувала на обліку в центрі зайнятості як безробітна, зараховується лише період, протягом якого особа отримувала допомогу по безробіттю.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи, підтвердити період одержання допомоги по безробіттю можна на підставі відповідної довідки служби зайнятості, що передбачено Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637.

Суд звертає увагу, що ненадання до пенсійного органу інших документів, зокрема, уточнюючої довідки з Центру зайнятості про період отримання допомоги по безробіттю, позивач не пояснює та не заперечує, а тому, оскільки позивачем не подано уточнюючої довідки служби зайнятості щодо періоду отримання допомоги по безробіттю, суд не вбачає підстав для зарахування зазначеного періоду до страхового стажу позивача.

З урахуванням зазначено, суд вважає рішення ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 24.08.2023 №17 та рішення ГУ ПФУ в Полтавській області від 25.10.2023 №17 про відмову в призначенні пенсії є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В свою чергу, частина 2 статті 5 КАС України передбачає, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникав би необхідності повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.

Окрім цього, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

У відповідності до пункту 1 абзацу 1 частини 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Так, позивач звернувся із заявою про призначення пенсії за віком до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області. Рішення ГУ ПФУ в Чернівецькій області та рішення ГУ ПФУ в Полтавській області, скасовані, проте заява позивача залишається поданою, а пенсійна справа повинна знаходитись у органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, відповідно до приписів Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженого постановою Пенсійного фонду України №22-1, 25.11.2005.

Пенсійним законодавством визначено, що призначення пенсії та підготовка документів до її виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України, а тому останні мають виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням наведеного та дискреції пенсійного органу в питаннях призначення пенсії, суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи позивача з 22.08.1984 по 14.02.1985, з 01.05.1989 по 06.04.1993, з 01.12.2000 по 11.02.2002 та з 05.05.2003 по 02.01.2004, та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.08.2023 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

При цьому, суд застосовує принцип «належного урядування» який висвітлений у тому числі в пунктах 70, 71 рішення у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04), відповідно до яких, зазначений принцип зокрема передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (ToscutaandOthers v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatismutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPine v. theCzechRepublic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Отже, держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.

За вказаних обставин, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги зобов`язального характеру саме Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, суд в порядку адміністративного судочинства може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У рішенні від 15 листопада 1996 року по справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За сукупністю наведених обставин, враховуючи правову позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судові витрати відповідно до ст. 139 КАС України належить стягнути на користь позивача.

У зв`язку з перебуванням головуючої судді у відпустці, розгляд адміністративної справи здійснюється в перший робочий день, а саме 02.09.2024.

Керуючись ст. ст. 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ), Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (58002, м. Чернівці, пл. Центральна, 3), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (36014, м. Полтава, вул. Гоголя, 34; ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №17 від 24.08.2023 про відмову у призначенні пенсії за віком.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №17 від 23.10.2023 про відмову у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи ОСОБА_1 з 22.08.1984 по 14.02.1985, з 01.05.1989 по 06.04.1993, з 01.12.2000 по 11.02.2002 та з 05.05.2003 по 02.01.2004, та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.08.2023 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок сплаченого судового збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок сплаченого судового збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Сподарик Наталія Іванівна