Справа № 569/8333/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 рокуЛьвівСправа № 569/8333/24 пров. № А/857/16105/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Носа С.П.

за участі секретаря судового засідання: Вовка А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 червня 2024 року (суддя Харечко С.П., час ухвалення 14:35, місце ухвалення м. Рівне, дата складання повного тексту 13.06.2024),

в адміністративній справі №569/8333/24 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області,

про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

У травні 2024 року позивач громадянка Республіки Таджикистан ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 04.11.2023 року за № 1 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, щодо позивача ОСОБА_1 ..

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив в задоволенні позовної заяви відмовити.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області 10.06.2024 у задоволенні позову відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодилася позивач та оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права та процесуального права, при його ухваленні суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, суд підійшов формально до вивчення обставин справи, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим, яке підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом не враховано те, що спірне рішення ухвалено на підставі двох звернень позивачки: від 2022 року та від 22.12.2023 року. Відмова на перше звернення - із причини, яка не залежить від позивачки; друге звернення відбулося із пропуском строку, але у позивачки була поважна причина: в березні 2023 року позивач завагітніла та до 01.12.2023 року перебувала у перинатальному центрі у зв`язку із вагітністю. 01.12.2023 року позивач народила дитину. Крім того, за всіма зверненнями позивача з боку відповідача не було забезпечено право позивача на належний захист та на надання перекладача. Вказані обставини суд залишив поза увагою. Також судом не врахована позиція сторони позивача, зокрема соціальні регулятори, такі як норми моралі, соціальні цінності, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Тому, з урахуванням неодноразових спроб отримання дозволу на міграцію, відмова із підстав, які не залежать від позивача, вагітність, складні пологи, народження дитини та її знаходження у лікарів на обліку, повноцінна родина позивачки (чоловік та син) та наявність у чоловіка джерела доходу (оформлений ФОП), враховуючи міжнародний досвіт, відповідач передчасно ухвалив спірне рішення.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду та ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду у цій справі є безпідставними та необґрунтованими. Натомість оскаржуване рішення суду винесене у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень. Просить оскаржене рішення суду залишити в силі, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Суд встановив такі фактичні обставини справи, що не заперечуються сторонами.

Особа позивача ОСОБА_1 встановлена та підтверджена паспортом громадянина Республіки Таджикистан № НОМЕР_1 від 17.09.2022, дійсним до 16.09.2032 (а.с. 13, 14).

Позивач ОСОБА_1 здійснила останній в`їзд в Україну 09.11.2022 через КПП Могилів-Подільський з метою возз`єднання сім`ї, до чоловіка-громадянина Таджикистану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який документований посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_2 , терміном до 22.11.2032.

Перебуваючи в Україні, ОСОБА_1 народила дитину, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 13.12.2023, виданим Рівненський відділом РАЦС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 45).

14.12.2023 за порушення правил перебування на території України (ухилення від виїзду після закінчення відповідного строку перебування) ОСОБА_1 притягнута до адміністративної відповідальності за ст.203 КУпАП (протокол ПРМРВ № 000704 від 14.12.2023 (а.с. 49)), штраф в розмірі 5100,00 грн. сплачений (а.с. 50).

Також до адміністративної відповідальності притягнуто приймаючу сторону- громадянина ОСОБА_3 (чоловік іноземки), з підстав невжиттям ним заходів щодо своєчасної подачі запрошеною стороною документів для продовження легалізації перебування (протокол ПРМРВ № 000705 від 14.12.2023 (а.с. 52)), штраф в розмірі 850,00 грн. сплачений (а.с. 53).

15.12.2023 позивач ОСОБА_1 подала до Рівненського міського відділу УДМС у Рівненській області заяву про продовження строку перебування в Україні (а.с. 48).

Рішенням від 22.12.2023 за №1226 позивачу ОСОБА_1 було відмовлено в продовженні строку перебування в України, на підставі п.п. 3 п. 25 Порядку продовження строку перебування чи тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15.02.2012 року за № 150.

24.01.2024 завідувачем сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Рівненського міського відділу УДМС України в Рівненській області ОСОБА_4 прийнято рішення про примусове повернення з України громадянки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке затверджене начальником Рівненського міського відділу УДМС України в Рівненській області Петняк Л.Е. (а.с. 15, 55).

Даним рішенням громадянку Таджикистан ОСОБА_1 вирішено примусовано повернути до країни походження або третьої країни та зобов`язано покинути територію України у термін до 22 лютого 2024 року.

Рішення доведено до відома ОСОБА_1 та взято з неї зобов`язання добровільно виїхати з України у визначений рішенням строк, а також проінформовано про здійснення відповідачем подальшого контролю за фактичним виконанням цього рішення, про що свідчить підпис позивача.

Не погодившись з цим рішенням про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, позивач звернулася з цим позовом до суду.

Колегія суддів зазначає, що із змісту адміністративного позову та матеріалів справи видно, що позивач оскаржила до адміністративного суду в цій справі саме рішення від 24.01.2024 про примусове повернення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773-VI).

Вказаним Законом визначено виключний перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, процедуру оформлення відповідних дозвільних документів, та встановлено обов`язок іноземців та осіб без громадянства щодо своєчасного належного оформлення свого перебування в Україні та залишення території України в разі втрати законних підстав для подальшого постійного або тимчасового проживають на її території, або тимчасового перебування в Україні.

Статтею 9 Закону №3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до статті 17 вказаного Закону, іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування в Україні на період існування обґрунтованих підстав для подальшого перебування.

Відповідно до змісту ст.26 Закону №3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. . Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв. Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Продовження строку перебування на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Процедуру продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено Порядком продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. №150 (далі Порядок №150).

Згідно з п. 2 Порядку №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Таким чином, законність перебування на території України іноземців та осіб без громадянства обчислюється з урахуванням вимог Порядку №150.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства, які тимчасово перебувають на території України (крім осіб, які відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 16 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства' звільняються від реєстрації або реєструються у МЗС та його представництвах), продовжується ДМС, її територіальними органами за наявності обґрунтованих підстав (лікування, пологи, догляд за хворим членом родини, вимушена зупинка на території України у зв`язку з надзвичайними обставинами, оформлення спадщини, наявність підстав для оформлення посвідки на постійне чи тимчасове проживання, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, а також інші обставини, що унеможливлюють виїзд іноземця або особи без громадянства) та за умови подання підтвердних документів - на період існування таких підстав.

Заява про продовження строку перебування на території України подається особисто повнолітнім дієздатним іноземцем або особою без громадянства чи законним представником повнолітньої недієздатної особи га приймаючою стороною територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС за місцем перебування іноземця або особи без громадянства не пізніше ніж за три робочих дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.

У разі подання іноземцем або особою без громадянства заяви із порушенням строків, встановлених абзацом першим цього пункту, але до закінчення встановленого строку перебування на території України, до заяви додаються документи, що підтверджують наявність підстав, що унеможливлюють їх виїзд з території України.

У разі порушення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування на території України заява приймається після притягнення іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони до адміністративної відповідальності.

Відповідно до положень п. п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно п. 9, п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України. М

З аналізу наведених правових норм видно, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у його діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

У свою чергу, порушенням законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у розумінні Закону №3773-VI, це зокрема, відповідність особи ознакам нелегального мігранта іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

У розглядуваній справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 здійснила останній в`їзд в Україну 09.11.2022 через КПП Могилів-Подільський.

Під час здійснення заходів щодо ідентифікації особи за обліками УДМС у Рівненській області було встановлено, що позивачка 15.12.2023 подала до Рівненського міського відділу УДМС у Рівненській області заяву про продовження строку перебування в Україні, в задоволенні якої відмовлено, що підтверджується Рішенням про відмову в продовженні строку перебування в України, від 22.12.2023 за №1226. Підстава відмови - пп.3 п.25 Порядку продовження строку перебування чи тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства на території України або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150, а саме: коли іноземець або особа без громадянства не подали відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України.

Рішення містить примітку про те, що іноземці та особи без громадянства протягом 10 календарних днів з дати прийняття рішення про відмову в продовженні строку перебування мають право повторно звернутися до територіального органу/ територіального підрозділу ДМС в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими їм було відмовлено в продовженні строку перебування.

Судом встановлено, що рішення від 22.12.2023 про відмову в продовженні строку перебування в Україні в установленому порядку не оскаржувалося. Повторно із заявою щодо продовження строку перебування в Україні позивачка не зверталася, і з України не виїхала, чим порушила законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Після дати - 07.02.2023 (закінчення дозволеного терміну перебування в Україні для громадян держав з безвізовим порядком в`їзду-не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначений міжнародними договорами) позивач вважається такою, що порушила міграційне законодавство України та перебуває на території держави нелегально.

14.12.2023 за порушення міграційного законодавства (перевищення встановленого строку перебування в Україні більше як на 30 днів) ОСОБА_1 притягнута до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП.

Також до адміністративної відповідальності було притягнуто приймаючу сторону- громадянина ОСОБА_3 (чоловік іноземки), з підстав невжиттям приймаючою стороною заходів для своєчасного подання іноземцем заяв для оформлення документів на право проживання.

24.01.2024 відповідачем прийнято рішення про примусове повернення з України громадянки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі ст. 26 Закону №3773-VI (відсутність у ОСОБА_1 документів, які б надавали їй право подальшого перебування або проживання на території України) та встановлено 30-денний строк для виконання рішення, зобов`язано її покинути територію України у термін не пізніше 22.02.2024.

Апеляційний суд також враховує, що відповідно до змісту ст.31 Закону №3773-VI, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн; де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Однак вказана стаття Закону №3773-VI не передбачає наявність обставин як-от наявність чоловіка та дитини, які проживають на території України, які б імперативно забороняли приймати рішення про примусове повернення іноземця до країни походження чи третьої країни.

Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 18 березня 2021 року у справі №522/1441/18 та від 29 травня 2023 року у справі №522/5683/22, неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна, не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.

Отже, з огляду на вказані положення законодавства, долученими до справи доказами підтверджуються обставини стосовно того, що ОСОБА_1 не має підстав для подальшого перебування на території України поза встановленими законом межами, строк її перебування не продовжено (в зв`язку із неподачею відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України), ухиляється від виїзду, чим порушує законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, що є підставою для прийняття щодо неї заходів адміністративного впливу, зокрема прийняття рішення про примусове повернення.

При цьому наявність у нелегального мігранта на території України сім`ї не є правовою підставою для автоматичного залишення його на території України поза межами встановлених строків без вжиття з його сторони відповідних заходів легалізації свого перебування.

Суду не надано доказів існування обставин, які забороняють примусове повернення іноземки в контексті ст. 22, 31 Закону №3773-VI, ст.3 Конвенції.

Також суд враховує, що спірне рішення про примусове повернення не містить заборони щодо подальшого в`їзду в Україну позивачу, не позбавляє права повторного в`їзду після виконання встановленого законом обов`язку покинути територію України та під час законного перебування в Україні вчинити дії, направлені на легалізацію свого перебування з огляду на наявність сім`ї та народження в Україні дитини.

Твердження апелянта про не забезпечення її права на належний захист та надання перекладача, спростовується наявністю на оскаржуваному рішенні та на всіх інших документах особистого підпису особи про відмову від перекладача.

На підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до переконання, що оскаржене позивачем рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, прийняте щодо неї 24 січня 2024 року посадовими особами Рівненського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, є законним і обґрунтованим, тому визнанню протиправним і скасуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для його скасування.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 243, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 червня 2024 року в адміністративній справі №569/8333/24 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
С. П. Нос
Повний текст постанови суду складено 02.09.2024 року