Справа № 400/2086/24
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2024-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2024 р. Категорія: 106020000м. ОдесаСправа № 400/2086/24
Перша інстанція: суддя Мороз А. О.,

час і місце ухвалення: спрощене провадження,

м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Семенюка Г.В.,

суддів Домусчі С.Д., Шляхтицького О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач або ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив суд: - визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 239 від 24.08.23 р. в частині визнання лейтенанта ОСОБА_1 , командира 4 розвідувальної групи спеціального призначення 7 роти спеціального призначення 2 загону спеціального призначення безпідставно відсутнім з 24.08.23 р. та припинення всіх видів виплати грошового забезпечення, продовольчого, речового та інших видів грошового забезпечення з часу відсутності на службі без поважних причин, мотивуючи його тим, що спірним наказом позивача визнано безпідставно відсутнім з 24.08.23 р., але такий наказ винесено необґрунтовано, без врахування всіх обставин. Через погіршення стану здоров`я після фізичних та психологічних навантажень позивач покинув військову частину 24.08.23 р. та звернувся до сімейного лікаря за направленням на госпіталізацію. З 29.08.23 р. до 16.10.23 р. проходив лікування. 17.10.23 р. позивач виїхав на єдину відому йому адресу відповідача, але не знайшов там військової частини. При цьому, він звертався з рапортами до командування 15.07.23 р. та 30.08.23 р. про переведення до військової частини НОМЕР_2 . Рапорти були направлені через Міністерство оборони України, на юридичну адресу відповідача, на електронні адреси Міністерства оборони України та Командування ДШВ ЗСУ, однак рапорти не були розглянуті.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року у позові відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити вимоги позивача у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи у позові, суд першої інстанції безпідставно не приймає до уваги довідки медичних закладів та ВЛК від 10.10.2023 року, що було додано до позовної заяви. Вважає, що це є порушенням п. 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Так, у порушення норм процесуального права суд не взяв до уваги докази - медичні документи, що підтверджують факт поважності причин залишення розташування військової частини ОСОБА_1 через критичний стан здоров`я та висновок військово-лікарської комісії про непридатність останнього до служби в десантно-штурмових військах за станом здоров`я. Згідно довідки військово-лікарської комісії від 16.08.2023 року № 1494/3, копія якої додана до позовної заяви: лейтенант ОСОБА_1 , 1992 року народження, військова частина НОМЕР_1 , призваний у Збройні Сили з березня 2023 року ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі статей 64в, 23в, графи ІІІ Розкладу хвороб, графи ТДВ «Б» - непридатний до служби у високомобільних десантних військах. Тобто, на момент залишення військової частини ОСОБА_1 , посадовим особам вже було відомо про невідповідність позивача службі у десантно-штурмових військах та його стан здоров`я.

Відповідач подав відзив, в якому зазначив, що позивач всупереч вимог законодавства, а також недбалого ставлення до військової служби та ввіреного йому особового складу 24.08.23 р. самовільно залишив місце розташування підрозділу. У разі погіршення стану здоров`я позивач мав негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який направляє хворого до медичного пункту частини, а вже після огляду лікарем медичного пункту частини хворі залежно від характеру хвороби направляються для лікування, але позивач самовільно залишив військову частину. У зв`язку з цим командуванням військової частини НОМЕР_1 здійснило відповідні заходи визначенні чинними нормативно-правовими актами. Також, відповідач звертає увагу на те, що військовослужбовець ОСОБА_1 досі не повернувся до розташування військової частини і продовжує протиправно перебувати поза межами розташування частини. Щодо посилання позивача на не розгляд його рапортів, то зазначене питання було предметом розгляду у справі Миколаївського окружного адміністративного суду у справі № 400/13480/23 і рішенням від 05.03.23 р. ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову про визнання протиправної бездіяльності щодо не розгляду рапортів від 15.07.23 р. та 30.08.23 р. Твердження позивача щодо того, що йому невідоме місце дислокації військової частини НОМЕР_1 не відповідає дійсності, оскільки під час судового засідання у справі № 400/13480/23 позивачу було доведено інформацію щодо фактичного перебування одного з підрозділів військової частини НОМЕР_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира 4 розвідувальної групи 7 роти.

15.07.23 р. подав рапорт про переведення його до військової частини НОМЕР_2 , у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та за сімейними обставинами.

24.08.23 р. позивач за власною ініціативою залишив місце служби для проходження лікування, про що зазначено позивачем у позовній заяві.

30.08.23 р. позивач направив поштою рапорт про переведення до військової частини НОМЕР_2 .

08.09.23 р. позивач направив відповідачу поштою рапорт, яким повідомив про проходження стаціонарного лікування з 29.08.23 р. до 06.09.23 року в комунальному некомерційному підприємстві Миколаївська обласна клінічна лікарня.

06.10.23 р. позивач поштою направив рапорт, яким повідомив про проходження стаціонарного лікування з 22.09.23 р. до 02.10.23 р.

12.10.23 р. позивач поштою направив рапорт, яким повідомив про проходження стаціонарного лікування з 03.10.23 р. до 10.10.23 р. та про визнання його згідно довідки ВЛК від 10.10.23 р. непридатним до служби в десантно-штурмових військах, плавскладі, морській піхоті, спецспорудах (за винятком підрозділів забезпечення).

Наказом командира частини від 24.08.23 р. № 239 припинено всі види виплат грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення позивачу з часу відсутності на службі без поважних причин.

Позивач не погоджуючись з вищезазначеним наказом, звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що спірним наказом командира встановлено факт самовільного залишення позивачем місця служби та не повернення його до місця служби в тому числі і на час звернення до суду з даним позовом, а тому відсутні підстави для нарахування та виплати грошового забезпечення, продовольчого, речового та інших видів грошового забезпечення з часу відсутності на службі без поважних причин.

П`ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке:

Згідно з ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

У силу вимог статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 2 ч. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язані з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ст. 2 ч. 4 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Згідно зі ст. 26 Статуту внутрішньої служби ЗСУ військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України Про оборону України, дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до вимог ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Відповідно до ст. 11 Статуту внутрішньої служби ЗСУ до загальних обов`язків військовослужбовців відноситься необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Тобто, позивач, в порушення вищенаведених вимог, самовільно залишив місце розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 - ця обставина підтверджується рапортом № 1709/720 від 24.08.23 р., на підставі якого прийнято спірний наказ, а також самим позивачем у позовній заяві.

Слід зазначити, що залишивши без зброї та відповідного наказу командира місце розташування свого підрозділу, позивач не міг не усвідомлювати, що тим самим він саме самовільно залишає місце несення служби, що є порушенням вимог Статуту внутрішньої служби ЗСУ та далі Дисциплінарного статуту ЗСУ.

Надані позивачем довідки медичних закладів та ВЛК від 10.10.23 р. суд до уваги не приймає, оскільки вони не містить будь-яких відомостей про стан позивача на момент звернення до установи, виявлені порушення чи захворювання, як і не містить будь-якої інформації про те, що станом на 24.08.23 р. (день самовільного залишення позивачем служби) він потребував негайної медичної допомоги.

Крім того, статтями 254-260 Закону України Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут ВС) чітко визначний порядок дій військовослужбовця у разі погіршення стану здоров`я в тому числі і раптового погіршення стану здоров`я військовослужбовця.

Так, статтею 254 Статуту ВС визначено, що військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Після огляду лікарем (фельдшером) хворі залежно від характеру хвороби направляються для лікування.

Хворі, яким призначене амбулаторне лікування, для приймання ліків і проведення інших лікувальних процедур, а також ті, що потребують консультації медичних спеціалістів, направляються до медичного пункту військової частини у дні і години, зазначені лікарем у книзі запису хворих.

Після одержання медичної допомоги військовослужбовці повертаються в розташування роти під командуванням інструктора з тактичної медицини або старшого. Старший команди передає книгу запису хворих черговому роти, який подає її командирові роти. За висновком лікаря (фельдшера), зазначеним у книзі запису хворих, і відповідним рішенням командира роти головний сержант роти віддає необхідні вказівки.

Статтею 255 Статуту ВС, зокрема визначено, що військовослужбовці, які захворіли раптово або дістали травму, направляються до медичного пункту частини негайно, у будь-який час доби.

Відповідно до статті 260 Статуту ВС, на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

Таким чином, у разі раптового погіршення здоров`я позивач мав дотримуватись вищезазначеного порядку сповіщення свого командування і у разі підтвердження лікарем його незадоволеного стану здоров`я позивач мав бути направлений на лікування, однак доказів дотримання цього порядку дій позивачем до суду не надано. Зазначений позивачем рапорт від 15.07.23 р. свідчить лише про його бажання перевестись в іншу військову частину через стан здоров`я та сімейні обставини, але він не є підтвердженням сповіщення командування про погіршення стану здоров`я та залишання місця дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 24.08.23 р.

Щодо припинення всіх видів виплати грошового забезпечення, продовольчого, речового та інших видів грошового забезпечення з часу відсутності на службі без поважних причин, суд зазначає таке.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України № 260 від 7 червня 2018 р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за №745/32197.

Відповідно до розділу I п. 15 абз. 9, 10 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого наказом Міністерства оборони України 7 червня 2018 р. № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197 військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Розділом XVI п. 5 абз. 2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого наказом Міністерства оборони України 7 червня 2018 р. № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197 визначено що військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються у випадках невиходу на службу без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.

Відповідно до розділу XXXIV п. 14 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого наказом Міністерства оборони України 7 червня 2018 р. № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197 до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували), - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Зважаючи, що спірним наказом командира встановлено факт самовільного залишення позивачем місця служби та не повернення його до місця служби в тому числі і на час звернення до суду з даним позовом, відсутні підстави для нарахування та виплати грошового забезпечення, продовольчого, речового та інших видів грошового забезпечення з часу відсутності на службі без поважних причин.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року по справі № 400/2086/24, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Г.В. Семенюк
Судді С.Д. Домусчі О.І. Шляхтицький